Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫וגאס, תכשיט המדבר.‬
‫אנשים כאן מגיעים בכל הצורות והגדלים.‬
‫בעוד שהמלונות בימינו‬ ‫הולכים ונהיים גבוהים ונוצצים יותר,‬
‫קהל הלקוחות, בואו נודה באמת,‬ ‫איבד קצת מהברק.‬
‫וגאס האהובה עליי ביותר‬ ‫היא מתקופה שחלפה, כשהמזומן שלט.‬
‫תקופה שבה כולם עישנו,‬ ‫שתו מרטיני והתלבשו כדי להרשים.‬
‫וכשה"ראט פאק" היו להיט.‬
‫זאת הווגאס שאני חולם עליה.‬
‫זאת הווגאס שאני רוצה להחזיר לחיים.‬
‫גבירותיי ורבותיי,‬
‫סבסטיאן מניסקלקו.‬
‫- סבסטיאן מניסקלקו: זה אני? -‬
‫וואו. מחיאות כפיים ללאס וגאס, נבדה.‬
‫אז רציתי לקחת אותנו לטיול בזמן,‬
‫לימים בהם אנשים התלבשו יפה…‬
‫בלאס וגאס.‬
‫אז עליי להודות לאנשים שבאמת לקחו את הזמן‬
‫ללבוש חליפה או שמלה.‬
‫כן. יפה.‬
‫אני מעריך את זה.‬
‫נראה שהרבה אנשים לא ממש עשו את זה.‬
‫זה נחמד. נחמד לראות‬ ‫זוגות יוצאים לבלות בסוף השבוע.‬
‫אשתי ואני לא יוצאים בסופי שבוע‬ ‫כי אני עובד.‬
‫אז אנחנו יוצאים בימי שלישי.‬
‫זה ערב הדייטים שלנו.‬
‫כולם אומרים שצריך ערב לדייטים כשיש ילדים.‬
‫כאילו, "אתם צריכים ערב דייטים!‬
‫"בשביל חיבור בינך לבין אשתך!"‬
‫אז עכשיו אנחנו יוצאים‬ ‫ומתווכחים בלי הילדים.‬
‫זה נחמד.‬
‫אנחנו מצליחים לעשות הרבה יותר‬ ‫אם הילדים לא שם. זה טוב.‬
‫אני אוהב את אשתי לאנה עד מוות,‬ ‫אבל היא לא ממהרת לשום מקום, אין לה…‬
‫כשאנחנו מחנים את האוטו,‬ ‫הדלתות שלנו אף פעם לא נפתחות באותו…‬
‫זמן.‬
‫אני תמיד יוצא מהאוטו, סוגר את הדלת,‬
‫אני מסתכל, היא עדיין בתוך הרכב.‬
‫ואני מחכה, אני חושב,‬ ‫"היא חייבת לשים לב שיצאתי‬
‫"מהאוטו, זה ייקלט."‬
‫שום דבר.‬
‫אני צריך ללכת לצד שלה‬ ‫ולדפוק על החלון ולומר,‬
‫"מה את עושה, לעזאזל?"‬
‫היא תמיד מחפשת משהו.‬
‫יש חנות איפור שלמה על הקונסולה. מה ל…‬
‫היא מסתכלת מאחור.‬
‫למה את מסתכלת… לא ישבנו מאחורה.‬
‫מה יש מאחורה?‬
‫היא בלי נעליים.‬
‫זו נסיעה של עשר דקות,‬ ‫היא מאבדת את הנעליים.‬
‫היא נועלת עקבים, הם מכאיבים.‬ ‫אני מבין. אני מבין, בסדר.‬
‫אבל אם זה הייתי אני,‬ ‫הייתי מסתכל על הג'י-פי-אס,‬
‫"אנחנו שלוש דקות משם, אולי כדאי שאתחיל…‬
‫"להרכיב מחדש את הרגליים."‬
‫וכשהיא יוצאת מהאוטו,‬ ‫היא לא יכולה אפילו ללכת על העקבים האלה.‬
‫זה נראה כמו הקליפ של "Thriller"‬ ‫מעבר לחניון.‬
‫היא אומרת, "נכון שאני נראית סקסית, מותק?‬
‫"נכון שאני נראית סקסית?"‬ ‫אמרתי, "כן, כבר עומד לי.‬
‫"פשוט תיכנסי למסעדה, אנשים מסתכלים עלייך.‬
‫"זה לא נראה טוב.‬
‫"זה לא נראה טוב, מותק."‬
‫ואנחנו נכנסים למסעדה.‬
‫תמיד תזמין מקום,‬ ‫אני חושב שחייבים לעשות את זה.‬
‫אתה מרגיש גאה כשאתה מזמין מקום.‬
‫ברגע שאתה נכנס, אתה רואה‬ ‫אנשים מסתובבים להם בלובי.‬
‫אתה טופח לאשתך על הזרוע,‬ ‫"הם בטח לא הזמינו מקום",‬
‫ואתה נותן את שמך. לפעמים בקצת חשש.‬
‫כאילו, יש רגע שם שאתה כזה, "זה מופיע להם?"‬
‫"מניסקלקו, שולחן לשניים."‬ ‫הסתכלת איתם פעם?‬
‫כן, הנה זה. תודה לאל!‬
‫כשאנחנו הולכים לשולחן,‬ ‫אשתי חושבת שזה הזמן המושלם‬
‫לנהל איתי שיחה,‬ ‫בעודנו משתחלים דרך המסעדה הצפופה.‬
‫אשתי מסתובבת, "אימא שלי באה במאי.‬
‫"אז אם אתה רוצה,‬ ‫אנחנו צריכים להגיד לאימא שלך שתבוא ביולי."‬
‫אמרתי, "מותק, איבדנו את הבחור.‬ ‫אני לא יודע איפה השולחן שלנו.‬
‫"יהיה לנו מספיק זמן לדון בזה בשולחן.‬
‫"בואי נמצא את המארח."‬
‫אנחנו מתיישבים.‬
‫אשתי לא מנצלת את זמן התפריט שלה כראוי.‬
‫היא חייבת להסתכל מסביב, "אלוהים, ראית את…‬
‫"הקרניז?"‬
‫אמרתי, "תתחילי לקרוא, ראש בתפריט.‬
‫"עומדים לשאול אותנו שאלות.‬
‫"אנחנו צריכים להיות מוכנים עם תשובות.‬
‫"תבחרי חלבון, תפסיקי להסתכל על הקרניז."‬
‫אשתי לא מבינה איך עובדות מסעדות.‬ ‫היא מעולם לא עבדה באחת.‬
‫אני עבדתי במסעדות כל חיי.‬
‫אני מכיר את אחורי הבית ואת קדמת הבית.‬
‫אשתי לא מבינה. היא מסמנת למנקי השולחנות.‬
‫מה? לא מסמנים למנקי השולחנות, בסדר?‬
‫יש לו שני תפקידים: הוא מפנה והוא עורך.‬
‫הוא לא מכיר את הקופה,‬ ‫הוא לא מכיר את המיוחדות,‬
‫ולפעמים הוא לא יודע את השפה.‬
‫באופן כללי, מנקה השולחנות‬
‫הוא זכר זר בגילאי 18 עד 35.‬
‫בסדר?‬
‫באופן כללי.‬
‫אשתי לא מכירה אנשים זרים.‬
‫היא לא גדלה עם זרים. אני כן.‬
‫אבא שלי, זר.‬
‫סבים, זרים. דודות, דודים…‬
‫יש לי מלא זרים במשפחה שלי, נכון?‬
‫אני יודע איך הם מתנהגים.‬
‫כאילו, אם אבא שלי היה פה הערב‬ ‫ולא הכרתי אותו,‬
‫הייתי מצביע עליו ואומר,‬ ‫"הבחור הזה לא נולד כאן".‬
‫פשוט משהו באיך שאבא שלי זז.‬
‫אלה לא תנועות של יליד אמריקה.‬
‫אשתי מסמנת למנקה השולחנות,‬ ‫מיד ידעתי שזו תהיה בעיה.‬
‫היא אמרה, "סליחה".‬ ‫אמרתי, "מותק, מה את עושה?"‬
‫הוא מגיע לשולחן.‬
‫היא לא מתאימה את טון הדיבור‬ ‫או את המילים. זה אותו הדבר.‬
‫היא מדברת עם מנקה השולחנות‬ ‫כמו שהיא מדברת איתי.‬
‫כאילו, "סליחה על ההפרעה,‬ ‫אנחנו בעצם לא מוצאים את המלצר…"‬
‫"כבר איבדת אותו, מותק", אני אומר.‬
‫"הוא לא מכיר את המילה, 'בעצם',‬ ‫למה את מחברת משפטים?‬
‫"את צריכה מילות מפתח. מלח, מפית, קרח…‬
‫דברים שהוא מכיר, מותק. הוא רק הגיע.‬
‫"הוא לא יודע מה זה, 'בעצם'."‬
‫היא ביקשה ממנו וודקה טיטו וסודה.‬
‫אמרתי, "מותק, הטיטו היחיד שהוא מכיר‬
‫"שוטף כלים בחלק האחורי של המסעדה."‬
‫הוא ילך אחורה, "טיטו, צריכים אותך!"‬
‫וההוא יצא, "היי, קוראים לי טיטו וסודה‬
‫"אתם צריכים קצת סודה במיץ?"‬
‫המלצר מגיע. היא בהלם, כן?‬
‫היא יושבת עם התפריט כבר 25 דקות.‬
‫מלצר מגיע, "מה תרצי להזמין?"‬ ‫"אלוה…‬
‫"אלוהים!"‬
‫היא נותנת לי להתחיל, "אתה קודם".‬ ‫קרה לכם פעם? "אתה קודם, מותק".‬
‫"טוב, אני אקח פילה עם ירקות.‬
‫"חזרה אלייך!‬
‫"כמה זמן חשבת שאדבר עם הבחור הזה?"‬
‫חשבת שאני עומד לקחת אותו לסיבוב במסעדה,‬ ‫להחזיק לו את היד,‬
‫לשאול אותו מה החלומות והתקוות שלו?‬
‫"קודם אתה…"‬
‫זו לא צניחה חופשית!‬
‫תגידי לאיש…‬
‫אבל אשתי ואני, אנחנו בפרק חדש בחיינו.‬
‫יש לנו שני ילדים, חמש ושלוש.‬
‫ילדה בת חמש וילד בן שלוש, ואני בן 49.‬
‫יש הבדל גיל של 46 שנים‬
‫ביני לבין הבן שלי, בסדר?‬
‫אני אוהב לשחק איתו, שלא תבינו לא נכון,‬ ‫אבל הרבה מהמשחק‬
‫הוא לשכב. בסדר?‬
‫יש הרבה, "בוא נקבור את אבא הלילה".‬
‫הברכיים שלו כואבות,‬ ‫משהו לא כשורה בכתף שלו.‬
‫זה הרבה שוכבים ומשחקים.‬
‫בתי בת החמש, היא הולכת לגן.‬
‫יש לה ילד בכיתה שמזדהה כאריה.‬
‫מגיע לבית הספר עם זנב, אוזניים ופרווה‬
‫סביב פרקי הידיים.‬
‫וקורא לעצמו "שואגי". תקשיבו…‬
‫אני לא ממציא את זה,‬ ‫אני רק מדווח חדשות, אנשים.‬
‫עשרים ושלושה ילדים, אריה אחד בכיתה.‬
‫אני גר בלוס אנג'לס, אז אתה צריך‬ ‫להיזהר עם מי אתה מדבר שם.‬
‫אני ועוד אבא מחכים שהילדים יצאו משיעור,‬
‫אז טפחתי לו על היד, אמרתי, "ראית את האריה‬
‫"שיש להם בכיתה?"‬
‫הוא אמר, "נכון שזה מהמם?"‬
‫ואז פשוט ריחפתי הרחק ממנו.‬
‫אני לא אדבר איתו שוב בסמסטר הזה.‬
‫אני לא מאשים את הילד. אני מאשים את ההורים.‬
‫נכון?‬
‫הילד בטח ירד למטה בבוקר לבוש כמו אריה.‬
‫הגיע למטה, "אני אריה, אימא.‬ ‫אני אריה, אבא!"‬
‫וההורים האידיוטים, "אהה, הוא אריה.‬
‫"טוב, בוא, אריה. בוא נלך לבית הספר."‬
‫עכשיו, אם הילד שלי יורד למטה,‬ ‫הוא לבוש כמו דוב פנדה,‬
‫אני אומר לו, "תחזור למעלה ותלבש ג'ינס.‬
‫"אני לא לוקח דוב פנדה לבית הספר."‬
‫זהו. אנחנו לא רואים את התלבושת הזאת שוב.‬
‫אבא אמר לא.‬
‫יש לי כמה אנשים כאן,‬
‫שמסתכלים לכאן ואומרים, "מה אכפת לך?‬
‫"איך זה משפיע עליך?"‬
‫זה משפיע על הבת שלי, בסדר?‬
‫היא לא לומדת כלום, כי האריה הזה מפריע.‬
‫הוא בסוף הכיתה‬
‫מפיל ספרים ושולחנות, כן?‬
‫המורה צריכה לעצור את מה שהיא עושה.‬
‫בימינו, אסור להגיד שום דבר.‬
‫כי אם אני אומר משהו,‬
‫אז פתאום אני חסר רגישות לרגשות של האריה.‬
‫אני לא יכול לגשת למורה ולומר,‬ ‫"מה לעזאזל הקטע עם האריה הזה?‬
‫"אם הוא חושב שהוא אריה,‬ ‫תביאו כלוב ותנו לו בשר נא.‬
‫"הילדה שלי לא יודעת את האלפבית,‬
‫"כי שואגי מאחור,‬
‫"מחפש זברות."‬
‫הייתם מאמינים‬ ‫שאנחנו בכלל מדברים על החרא הזה?‬
‫הבן שלי, אני צריך לקחת גם אותו לבית הספר.‬
‫זה כל מה שאני עושה. מסיע.‬
‫כשאני הייתי ילד, אף אחד לא הסיע אותנו.‬ ‫לא קיבלנו הסעה‬
‫לשום מקום, כילדים.‬
‫במיוחד לא לבית הספר.‬
‫אני לא יודע איך אתם גדלתם, אבל בבית שלי‬
‫ההורים שלי פשוט אמרו לנו,‬ ‫"תצעד במדרכה‬
‫"וכשתראה אנשים בגודל שלכם, זה בית הספר.‬
‫"חכה שיקראו בשמך, תיכנס לבניין.‬
‫"נקווה שתלמד משהו."‬
‫עכשיו אני צריך לקחת את הילד לביה"ס.‬
‫אני צריך לתת אותו ביד למורה.‬
‫ואתה הולך לבתי הספר האלה, מדבר עם ההורים.‬
‫תקשיבו, אני לא רוצה לדבר עם אף אחד בבוקר.‬
‫אתה רק רוצה לעשות את שלך.‬
‫אבל אנשים אוהבים לדבר בבוקר.‬ ‫דיברתם פעם עם אנשים?‬
‫אתם יודעים איזה משעממים אנשים?‬
‫נכנסתם פעם לשיחות האלה? "מה קורה?"‬
‫"ובכן, בחודש שעבר חלינו בקורונה.‬
‫"לבעלי היה 39 חום."‬
‫היי, תקשיבו…‬
‫אתם יכולים להקשיב לזה? אני לא.‬
‫אני צריך לשמוע משהו.‬
‫כשאני מדבר איתכם,‬
‫אם אני שואל אתכם "מה קורה",‬ ‫אני צריך לשמוע "מה קורה?"‬
‫"היה לי רומן אתמול בלילה."‬
‫"באמת? מה קרה?"‬
‫זה מה שאני רוצה לשמוע.‬ ‫אני לא רוצה לשמוע על הצינון שלכם.‬
‫כשאני לוקח את הבן שלי לכיתה,‬ ‫אני מחזיק את היד שלו.‬
‫הוא רוצה שירימו אותך. אני לא מרים אותו.‬
‫אמרתי, "הסעתי אותך, עכשיו קדימה, תצעד".‬
‫כשהגענו לכיתה,‬ ‫אני רואה בחור אסייתי, אבא אסייתי.‬
‫תראו כמה שקט נהיה‬ ‫ב"אבא אסייתי". הייתם מאמינים?‬
‫אמרתי "אבא אסייתי", וכל מי שנמצא בחדר,‬ ‫התחת שלהם נקפץ.‬
‫"לאן אנחנו חותרים עם זה?‬
‫"למה שתעשה את זה?"‬
‫זה מה שקרה במדינה‬ ‫בשש או שבע השנים האחרונות.‬
‫אסור אפילו להזכיר בתיאור של מישהו‬ ‫את הרקע שלו.‬
‫זה לא נאמר בכוונת גנאי.‬
‫כשהייתי ילד, בשכונה ככה ידעת על מי מדברים.‬
‫היית יושב בשכונה ואומר, "איזה בחור?"‬
‫"הבחור הפורטוריקני."‬ ‫"אה, אני מכיר אותו."‬
‫היום יש אנשים בחדר הזה כרגע,‬
‫שמסתכלים למעלה וחושבים, "מה זה משנה?‬
‫"למה שתציין את זה בכלל?‬
‫"מה זה משנה?"‬
‫זה משנה. בסוף הסיפור אתם תגלו למה‬
‫אמרתי "בחור אסייתי", בסדר?‬ ‫תרפו את החור שלכם, זה בסדר.‬
‫הכול בסדר.‬
‫בחור נחמד, ניגש אליי, כזה, "היי,‬
‫"אני האבא של החדר."‬
‫אמרתי, "מה…‬
‫"מה זה אבא של החדר?"‬
‫הוא אמר, "אני אחראי על כל האבות, חברתית,‬ ‫אנחנו נפגשים פעם בחודש.‬
‫"ביום שלישי אנחנו הולכים‬ ‫לבית של כריסטופר לערב סוודרים מכוער.‬
‫"אם אתה רוצה ללבוש‬ ‫את הסוודר הכי מכוער שלך, אנחנו‬
‫"נדבר על להיות אבות,‬ ‫אולי נפתח קצת דיאט קולה."‬
‫אז אמרתי, "תשמע…"‬
‫תקשיבו, אני נחמד.‬ ‫אם תדברו איתי, אני אענה לכם.‬
‫אבל אני בן 49, ואני לא מחפש חברויות חדשות‬
‫בגילי, בסדר?‬
‫אני מחפש להיפטר מאנשים בחיים שלי.‬
‫אנחנו בגל פיטורים ענק בבית משפחת מניסקלקו.‬
‫לא מקבלים‬
‫מועמדים חדשים.‬
‫אז אני כזה, "נחמד מצידך להציע.‬ ‫אני לא אוכל להגיע‬
‫"אבל תזכור אותי לאירוע הסוודרים הבא,‬ ‫אולי אני אקפוץ."‬
‫אנחנו מסתכלים על הכיתה והוא מצביע‬ ‫על הבן שלו. זה הילד האסייתי היחיד‬
‫בכיתה.‬
‫הוא כזה, "זה הבן שלי".‬ ‫אני כזה, "אני יודע".‬
‫אבל שוב, יש כאן אנשים שמסתכלים למעלה,‬
‫ואומרים, "אתה כל כך צר מוחין.‬
‫"איך אתה מעז להניח?‬
‫"אתה לא חושב שיש עוד אפשרויות?‬
‫"אולי האב האסייתי אימץ את הילד השחור‬
‫"והאב השחור אימץ את הילד האסייתי."‬
‫תקשיבו, אם אני שם כסף‬ ‫על עם מי הילד האסייתי הזה חוזר הביתה,‬
‫זה הבחור הזה, בסדר?‬
‫שימו 100 דולר על השולחן,‬ ‫נראה כמה תקינים פוליטית תהיו אז.‬
‫במקום שאני בא ממנו,‬ ‫ני אלה באו באותו הרכב.‬
‫נכון?‬
‫עכשיו, הילד שלי נכנס, כן?‬
‫הילד שלי זה כמו לגדל שימפנזה,‬ ‫הילד הזה מופרע.‬
‫הוא פשוט נכנס.‬
‫הוא מוריד את החולצה,‬ ‫קורע את החולצה. יפהפה.‬
‫אני חייב להגיד לכם, בתור אבא איטלקי,‬
‫לראות את הבן שלי קורע את החולצה שלו‬ ‫מול 13 מחבריו לכיתה,‬
‫זה היה רגע גאה בשבילי, בסדר?‬
‫אני מכין אותו לביה"ס. אני מלביש אותו,‬
‫שם לו את הנעליים ואת הגרביים,‬ ‫קצת קולון. רק נגיעה.‬
‫רק מקשט את האוזן שלו בקצת קולון.‬
‫אני רוצה שהוא יתרגל לריח משלו.‬
‫חוץ מזה, כשהמורה עוזרת לו היא כזה,‬ ‫"טוב, אנחנו עומדים ל…‬
‫"מה לעזאזל שמת?"‬
‫הבן שלי הולך להביא צבעים וספר צביעה‬
‫מגיע ישר לבנות, פשוט עוקף את הבנים,‬
‫ישר לבחורות.‬
‫חולק את הצבעים שלו.‬
‫"קחי ירוק. רוצה את הירוק שלי?‬ ‫קחי את הירוק שלי."‬
‫אני מסתכל על זה ועכשיו המורה צריכה לבוא‬
‫ולהפליץ בארוחת הערב שלי.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"רוצה לשים לבן שלך את החולצה בחזרה?"‬
‫אמרתי, "בשביל מה?‬
‫"הוא מבלה, תראי אותו!‬
‫"יש אריה בכיתה ליד."‬
‫היא אומרת, "אנחנו לא רוצים‬ ‫ששאר הילדים יסירו את הבגדים.‬
‫"אתה יכול בבקשה לעשות משהו?"‬ ‫אמרתי, "בסדר, אין בעיה".‬
‫אמרתי, "בוא הנה.‬
‫"שים בחזרה את החולצה, בסדר? אנשים מקנאים.‬
‫"אני יודע שאתה מבואס,‬ ‫נוריד אותה שוב במכולת בדרך הביתה."‬
‫ואני אומר לו,‬
‫"תקשיב, תחלוק את הצעצועים שלך כשאתה פה.‬
‫"תכבד את המורים שלך.‬
‫"תגיד 'בבקשה ותודה'. הבנת?‬
‫"תחזור פנימה." פליק קטן בתחת.‬
‫הוא חוזר לכיתה. ככה אני מדבר עם הבן שלי.‬
‫אני לא מדבר איתו כמו תינוק.‬ ‫אני יודע שיש אבות שכן מדברים כמו תינוקות‬
‫עם הבנים שלהם.‬
‫"תחלוק בצעצועים שלך, בסדר?‬ ‫תחלוק בצעצועים שלך. תהיה נחמד."‬
‫לא, אני מדבר עם הבן שלי‬ ‫כאילו שהוא איתי באיגוד עובדים,‬
‫עובד במחסן 15 שעות‬
‫על מלגזה.‬
‫התחלתי ללכת והמורה אמרה,‬ ‫"סליחה, לאן אתה הולך?"‬
‫אמרתי, "אחזור בשלוש לאסוף אותו".‬
‫היא אומרת, "האמת,‬ ‫אנחנו מעודדים הורים להשתתף‬
‫"בתהליך הלמידה,‬ ‫אז אם תרצה להישאר כמה שעות…"‬
‫כמה שעות?‬
‫מה לעזאזל אני אמור לעשות?‬ ‫אני לא עושה את זה.‬
‫אני לא מלמד.‬
‫נכון? אני לא יודע‬ ‫מה בתי הספר האלה עושים בימינו.‬
‫בתי הספר שגדלתי בהם היו נפיצים,‬ ‫המורים היו שיכורים,‬
‫הילדים הלכו מכות, אנשים גנבו, אני לא יודע.‬
‫מה אני אמור לעשות?‬
‫הכול כל כך נחמד עכשיו. המורים יוצאים.‬
‫החיים הם שיר.‬
‫המורה יוצאת.‬
‫"אנחנו מסתכלים על השעון, מה הוא אומר?‬
‫"חמש דקות לשחק."‬
‫אין לי מושג.‬
‫המורה אומרת, "אנחנו נשב במעגל.‬
‫"נשב במעגל גדול.‬
‫"תפסו את הילדים. מעגל גדול."‬
‫אמרתי, "את רוצה שנשב בסגנון אינדיאני?"‬
‫"כן, טוב…‬
‫"אנחנו לא אומרים…‬
‫"'בסגנון אינדיאני'.‬
‫"זה שיכול רגליים אחת ושתיים."‬
‫מה?‬
‫שיכול רגליים, מה?‬
‫לא היה לי מושג שהאינדיאנים התעצבנו,‬
‫קיימו פגישה ואמרו,‬ ‫"הם גם גנבו את הסגנון שלנו,‬
‫"איזה בולשיט.‬
‫"זה חייב להיפסק."‬
‫אף אחד לא יודע מה להגיד.‬
‫אין לדעת מה מחוץ לתחום, נכון?‬
‫עד שאומרים את זה‬ ‫ואז מישהו אומר, "אתה בצרות".‬
‫במדינות מסוימות,‬ ‫אם אתה רוצה למכור את הבית שלך,‬
‫אסור לך אפילו לכתוב‬ ‫תיאור של הכניסה הרגלית.‬
‫הייתם מאמינים?‬ ‫אסור לכתוב יותר "כניסה רגלית".‬
‫למה?‬
‫לא לכולם יש רגליים.‬
‫אתם אומרים לי שמישהו בכיסא גלגלים‬
‫הולך להסתכל על בית,‬
‫וסוכנת הנדל"ן תגיד, "וזו הכניסה הרגלית",‬
‫והוא יגיד, "מה לעזאזל אמרת לי כרגע?‬
‫"אין לי רגליים."‬
‫העולם הפוך.‬
‫אומרים שהכול יותר טוב בימינו.‬
‫תסתכלו סביבכם, זה מבאס.‬
‫גדלתי בשנות ה-70 וה-80. הייתי ילד אז,‬
‫ואני מהרהר בזמנים ההם.‬
‫נראה שהיה קצת יותר פשוט.‬ ‫מסיבות יום ההולדת שלי היו פשוטות.‬
‫עשינו קרבות בלוני מים.‬
‫זוכרים קרבות בלוני מים?‬
‫המשפחה שלי קמצנית מכדי לקנות‬ ‫את הבלון שהחזיק את המים.‬
‫היו לנו בלונים קטנים‬ ‫שהיינו צריכים למלא וכל הזמן נקרעו ה…‬
‫זוכרים?‬
‫למלא בלונים?‬
‫לעזאזל! אלוהים.‬
‫שמונה עשרה טבעות גומי‬ ‫מסביב לברז המטבח עד סוף המסיבה.‬
‫מילאת שלושה בלונים.‬
‫אבל ברגע שהצלחת למלא בלון, לא יכולת לחכות‬
‫לפגוע בילד שלא סבלת.‬
‫הוא היה רץ מעבר לחצר ו…‬
‫ישר באוזן שלו. הבלון נכנס לו לתעלת השמע.‬
‫התחרש הילד.‬
‫במשך שלושה חודשים‬ ‫הוא לא יכול היה לשמוע כלום באוזן.‬
‫חזר הביתה מהמסיבה, ההורים אמרו, "איך היה?‬
‫"אני לא שומע כלום. הייתה מסיבה פגז."‬
‫אף אחד לא נתבע.‬
‫בשנות ה-70, אם הלכת למסיבת יום הולדת,‬
‫זה היה ברור שאתה עלול‬ ‫לאבד אצבע, יכולת ראייה,‬
‫יכולת שמיעה.‬
‫כשהיינו ילדים שיחקנו משחקים במסיבות שלנו.‬ ‫עם אוכל.‬
‫אני זוכר שאוכל היה חלק גדול‬ ‫ממסיבות יום ההולדת שלנו.‬
‫מסיבת יום הולדת שבע שלי,‬ ‫אימא שלי הוציאה זוקיני באורך חצי מטר.‬
‫היא אומרת, "נשחק קוקוצה".‬
‫מה?‬
‫אין לנו הדבק-את-הזנב?‬
‫מה זה, לעזאזל…‬
‫קוקוצה?‬
‫היא העמידה את הילדים בשורה, לקחה קישוא‬
‫ושמה אותו בין‬
‫הברכיים של הילד.‬
‫אז הנה ילד בן שבע עם חצי מטר של‬
‫קישוא‬
‫יוצא לו מבין הברכיים.‬
‫מטרת המשחק הייתה שאתה…‬
‫היית צריך לפנות שמאלה‬
‫ולתת אותו לילד, והילד הבא תופס.‬
‫הילד השני‬
‫נתן אותו…‬
‫אם הקישוא נפל על הקרקע, יצאת מהמשחק.‬
‫והאחרון עם הקישוא‬
‫זוכה לשמור אותו. זה היה הפרס.‬
‫הבאת הביתה קישוא מהמסיבה שלי.‬
‫ההורים אמרו, "מה זה?"‬ ‫"אני לא יודע, זה קקצה.‬
‫"אבל נתנו לנו מתכון, אמרו לחתוך אותו,‬
‫"לטבול בביצה ופירורי לחם ולטגן אותו.‬
‫"זה חטיף טוב."‬
‫"מה?‬
‫"זה במסיבת יום הולדת של ילד בן שבע?"‬
‫"כן."‬
‫עוד משחק, אימא שלי הביאה גרביונים.‬
‫והיא קשרה רגל סביב המותניים של הילד.‬
‫ואז היא לקחה תפוח אדמה ותקעה‬ ‫אותו בחלק של הכף רגל ברגל השנייה,‬
‫אז הילד…‬
‫לילד היה תפוח אדמה‬
‫תלוי מהמפשעה שלו.‬
‫היא עשתה את זה עם שני ילדים.‬
‫היא הביאה אותם למדרכה.‬
‫והיא שמה לימון לפני כל ילד,‬
‫וזה היה מרוץ,‬ ‫הם היו צריכים לפגוע עם תפוח האדמה‬
‫בלימון.‬
‫זה בשבת אחר הצהריים.‬
‫אף אחד לא התקשר למשטרה.‬ ‫זה היה נורמלי‬
‫למסיבות יום הולדת.‬
‫מרגיש כאילו זה היה אתמול.‬
‫עכשיו?‬
‫יש לי ילדים, אני מזדקן.‬ ‫אני לא מאלה שמתלוננים, "אוי, אני זקן". לא.‬
‫רק מזדקן ומתחיל לראות כמה שינויים‬
‫בעצמי, בסדר?‬
‫אני קלאוסטרופובי עכשיו.‬
‫זה קרה לפני שנתיים.‬ ‫אף פעם לא הייתי קלאוסטרופובי.‬
‫הייתי במטוס, ישבתי ליד החלון,‬
‫במהלך הטיסה, באמצע הטיסה, אני כזה…‬
‫"אני חייב לצאת מכאן!"‬ ‫אני לא יודע מה קרה.‬
‫אני לא יכול ללכת למשהו כזה.‬ ‫אני לא יכול ללכת‬
‫למשהו כזה. אני לא יודע איפה לשבת.‬
‫אני לא יכול להיות מוגבל.‬
‫הפעם האחרונה שעשיתי‬ ‫משהו כזה הייתה לפני ארבע שנים.‬
‫הלכתי עם אשתי לראות‬ ‫את "המילטון" בברודוויי,‬
‫כולם דיברו על המילטון,‬ ‫היית נתקל באנשים האלה,‬
‫"ראית את זה?‬
‫"אלוהים, זה מדהים.‬
‫"ראינו את זה… כמה פעמים?‬
‫"כמה פעמים ראינו את זה?‬
‫"שלוש פעמים, ראינו את זה שלוש פעמים.‬
‫"ובכל פעם זו הייתה פשוט כזו חוו…‬
‫"זה שינה אותי כ… זה שינה אותי."‬
‫ברגע שאני שומע את זה,‬ ‫אני כזה, "אני לא אוהַב את זה".‬
‫הילדים שלי שינו אותי, לא לין-מנואל.‬
‫אז הלכנו.‬
‫אשתי ואני מתיישבים.‬
‫איזו אישה יושבת לידי.‬
‫היא חופרת בתיק שלה. זה הורג אותי, כן?‬
‫היא… אני כזה, "תמצאי את זה!"‬ ‫אני חייב לצאת מפה.‬
‫"מותק, חייבים לעזוב,‬ ‫אני לא עומד בחרא הזה עם הארנק.‬
‫"אני לא יודע מה היא מחפשת,‬ ‫אבל זה הורג אותי."‬
‫אז הדבר הזה מתחיל.‬ ‫עשר דקות לתוך "המילטון",‬
‫אני טופח לאשתי על היד,‬ ‫"אין לי מושג מה קורה".‬
‫לא הבנתי את זה. לא הצלחתי להבין את הראפ.‬
‫שאלתי, "מה הוא אמר?"‬
‫הדמויות. אני אפילו לא יודע מה המילטון עשה.‬
‫הלכתי לראות את המחזה כדי לגלות‬ ‫למה הבחור הזה כל כך נפלא, בסדר?‬
‫ואתם חייבים להבין משהו‬ ‫על אשתי ועליי, אנחנו טיפשים.‬
‫בסדר. כזוג, אנחנו טיפשים באותה מידה.‬
‫זה לא משהו שמוצאים בהרבה מערכות יחסים.‬
‫במערכת יחסים נורמלית ובריאה,‬
‫מישהו תמיד חכם יותר מהאחר‬
‫ואתה סומך על החכם‬ ‫שיעזור לך עם סרטים, ספרים,‬
‫והחיים.‬
‫אין לנו דינמיקה כזאת.‬
‫אני אטפח על אשתי ואגיד,‬ ‫"את יודעת מה קורה?" "לא, אתה?"‬
‫"כלום."‬
‫אנחנו פשוט יושבים שם, טיפשים.‬
‫אז במחצית, אנחנו…‬
‫חשבתי שזה נגמר.‬ ‫האורות נדלקו, ואני כזה, "תודה לאל.‬
‫"בואי נלך לאכול צדפות."‬
‫אני מגלה שנותרו לנו שעתיים וחצי של‬
‫הדבר הזה.‬
‫אני לא אוהב הפסקות באמצע,‬ ‫פשוט תריצו את זה.‬
‫אני לא רוצה לקום לחצי שעה שיוצאים החוצה.‬
‫ראינו זוג נוסף שאנחנו מכירים,‬ ‫זוג אינטליגנטי מאוד.‬
‫טוב, מתחילים לדבר איתם.‬
‫הם שולפים נשיאי ארה"ב, מלחמות, אירועים.‬
‫הייתם פעם בשיחה‬ ‫עם אנשים אינטליגנטיים מאוד?‬
‫בראש שלי אני חושב,‬ ‫"אין לי שום דבר להוסיף לשיחה הזו".‬
‫אני רק מהנהן.‬
‫"כן, לא, המאה ה-18…‬
‫"זה היה מזמן.‬
‫"לא, המאה ה-18, מזמן. מזמן.‬
‫"מזמן."‬
‫איזה בחור מסתכל ב"פלייביל"‬ ‫ומספר לי על השחקנים.‬
‫היה לי לא נעים,‬ ‫היה לי "פלייביל" משלי מגולגל‬
‫ותופפתי איתו שיר של בון ג'ובי על הרגל.‬
‫אז פניתי לאשתי, "את רוצה לחזור לשם?‬
‫"אין לי מושג מה קורה.‬ ‫אין סיכוי שבאמצע פתאום אני אבין."‬
‫אשתי אומרת,‬ ‫"אני יודעת, מותק, אני כל כך אבודה.‬
‫"גם לי אין מושג מה קורה.‬
‫"לא היה לי מושג שהמילטון היה שחור."‬
‫"בואי נעוף מכאן.‬
‫"בחיים אל תחזרי על זה מול נפש חיה.‬
‫"זה שחקן שחור שמגלם את המילטון.‬
‫"בואי נעוף מכאן, אנחנו טיפשים כמו בלטות.‬
‫"תיכנסי לאוטו.‬ ‫תורידי נעליים. בואי נעוף מכאן.‬
‫"הלכנו לאיבוד."‬
‫טיפשים.‬
‫בכל פעם שאשתי ואני יוצאים,‬ ‫כשאנחנו חוזרים הביתה‬
‫היא תמיד בהלם‬ ‫לראות כמה מהר אני נכנס למיטה.‬
‫אני לא יודע מה אתם עושים‬
‫אחרי בילוי לילי, אבל אני הולך הביתה,‬ ‫אני מצחצח שיניים, מוריד את הבגדים, בום.‬
‫ישר למיטה.‬
‫אני לא שוטף פנים,‬ ‫רק שטפתי אותם לפני שעתיים, מה?‬
‫מקלחת כיור אחרי שיוצאים לשעה וחצי?‬
‫אשתי תמיד נכנסת לחדר השינה, "אלוהים!‬
‫"אתה כבר במיטה?" "כן. זה לילה.‬
‫"מה חשבת שאעשה? אגזום את הדשא? תיכנסי."‬
‫אני לא יודע מה היא עושה בשירותים.‬
‫הרעשים שיוצאים משם.‬
‫המים…‬
‫היא יוצאת ומגלגלת גליל קוצני על הפרצוף.‬
‫אמרתי, "את מדממת! זה עוזר לך?‬
‫"אימא שלי משתמשת בזה כדי להכין פסטה.‬
‫"למה את משתמש בזה על המצח…"‬
‫אז היא שמה איזו מסכה קוריאנית.‬
‫ברגע שאני רואה את המסכה,‬ ‫"אין סקס הלילה! אין סיכוי!"‬
‫אני אעשה אהבה עם שוער הוקי?‬
‫"תמצמצי, מותק, שאני אדע שאת נהנית מזה.‬
‫"את נמצאת שם מתחת לזה?"‬
‫ושידת הלילה שלי,‬ ‫אין לי שום דבר שם. מנורה וזהו.‬
‫בצד שלה, שמונה בקבוקי מים, כן?‬
‫מגן שיניים, טיפות עיניים, משככי כאבים.‬
‫מה לעזאזל את עושה בצד שלך של המיטה?‬
‫כמה זמן?‬
‫נכנסנו.‬
‫עכשיו צריך למצוא משהו לצפות בו.‬ ‫אשתי לא ראתה שום סרט.‬
‫היא לא ראתה סרט אחד בחיים שלה.‬
‫"חומות של תקווה" משודר, אני אומר‬ ‫"את חייבת לראות את זה. סרט נהדר".‬
‫היא אומרת, "אני לא יכולה לצפות בזה".‬ ‫אמרתי, "למה לא?"‬
‫היא אמרה, "זה התחיל כבר".‬
‫אמרתי, "לפני חמש דקות. אני אעדכן אותך".‬
‫היא אומרת, "אני לא יכולה לצפות‬ ‫בסרט שכבר התחיל".‬
‫כאילו, אשתי צריכה לראות את האריה…‬
‫חלק מכם לא הבינו את זה.‬ ‫חשבתם כזה, "יש אריה ב'חומות'?‬
‫"אני לא זוכר שאריה הסתובב‬ ‫בחצר הכלא עם מורגן פרימן."‬
‫הבעיה‬
‫במערכת היחסים שלנו היא שאני דואג.‬
‫היא, שום דבר לא מדאיג אותה, כן?‬
‫הפחד שלי הוא פריצה לבית.‬
‫זה הפחד הכי גדול שלי.‬
‫בתור ילד, שדדו לנו את הבית שלוש פעמים.‬
‫בתור מבוגר, אני מפחד להתעורר בארבע,‬ ‫ולמצוא איזה בחור‬
‫בחדר השינה שלי.‬
‫אני, אין לי נשק. אני לא נגד נשק,‬
‫אבל שוב, אני בן 49‬ ‫ואני לא קולט מיומנויות חדשות‬
‫בגילי.‬
‫אני מרגיש שבעלי נשק‬ ‫מבינים היטב את הנשק שלהם.‬
‫הם הולכים למטווח,‬ ‫יש להם מנעול ומפתח כדי לשמור אותו בארון.‬
‫אני גם מרגיש שכשבעל נשק‬ ‫שומע מישהו פורץ לבית שלו,‬
‫בעל הנשק מאושר.‬
‫הוא שומע רשרוש קטן בדלת‬
‫וחושב כזה, "יש!"‬
‫הוא אומר לאשתו, "פשוט תשכבי לך, מותק.‬
‫"אני יודע שיש לך יום חשוב.‬ ‫אני אלך לטפל בו."‬
‫בחודש שעבר האזעקה שלנו הופעלה.‬
‫הדבר הזה רועש, העיר אותי מתוך שנת מוות.‬
‫ואשתי, כלום. אשתי לא מתעוררת.‬
‫נגיד הלילה, אני בטח אלך לישון בשתיים‬
‫ואז אני אקום, אני אחשוב שהגיע הבוקר.‬
‫אני אסתכל בשעון, 2:09.‬
‫אני ישן במקבצים של תשע דקות במשך הלילה.‬
‫אשתי הולכת לישון ומתעוררת באותה תנוחה.‬
‫הצד שלה בבוקר, יפהפה.‬
‫הכול מיושר, הכריות מרובדות.‬
‫השיער שלה גולש מהסדינים.‬
‫הצד שלי, נראה כאילו נלחמתי עם כריש.‬
‫כל הסדינים מחוץ למקום, חסרות לי ציפיות.‬
‫אני רטוב. למה אני רטוב?‬
‫הצוואר שלי ספוג.‬
‫אני צריך לפרוש את התחתונים.‬
‫מה לעזאזל קרה לי אתמול בלילה,‬
‫שאני צריך להפוך את המזרן בבוקר?‬
‫למה אני רטוב?‬
‫למה אני ספוג?‬
‫אז האזעקה הופעלה‬
‫בחודש שעבר ואשתי לא התעוררה.‬
‫אני מתעורר מיד,‬ ‫ואני לא מהגברים שהולכים לטפל בזה.‬
‫טוב.‬
‫אני כזה, "קומי!"‬
‫היא אמרה, "מה קורה?"‬ ‫אמרתי, "האזעקה מופעלת!"‬
‫היא אומרת, "פשוט לך תסתכל".‬
‫"אני אלך לראות ואחטוף‬ ‫שתי יריות בראש בזמן שאת תברחי מאחור‬
‫"עם שני הילדים שלנו,‬ ‫ותקימי משפחה חדשה עם מישהו אחר?‬
‫זין. תעלי לי על הגב, אנחנו יוצאים ביחד."‬
‫"'לך תסתכל.'‬
‫"עם מי לעזאזל‬ ‫את חושבת שהתחתנת, רמבו? בואי נלך יחד.‬
‫"'תסתכל.'"‬
‫הלוואי שהייתי קצת יותר תוקפני כזה.‬
‫אני מנסה ללמד את הבן שלי‬ ‫להיות כזה, אתם יודעים, קצת יותר גברי.‬
‫הכנסנו אותו לכדורגל, רשמנו אותו לכדורגל.‬
‫זה אפילו לא כדורגל. אני לא יודע מה זה. זה…‬
‫מדובר בשמונה בני שלוש שפשוט מתרוצצים.‬
‫הכדור לא זז.‬
‫אני לוקח אותו‬
‫לאיזה פארק בלוס אנג'לס. זה פארק גדול.‬
‫יש שם מגרשי כדורסל. יש שם מגרש משחקים.‬
‫הרואין. זה נחמד.‬
‫וזה מקום נחמד‬
‫לגדל בו משפחה.‬
‫ואני טיפוס כזה, אני פשוט לוקח‬ ‫את הבן שלי, אני לא מביא תיק‬
‫עם חטיפים,‬
‫מים, בגדים להחלפה, כלום.‬
‫זה רק אני והוא.‬
‫לכל שאר ההורים יש שמיכות,‬ ‫הם פורשים שמיכות לפיקניק.‬
‫מעמידים שמשיות.‬
‫יש להם צלחות פירות.‬
‫זה לא קואצ'לה, זה אימון של 45 דקות.‬
‫יש הרבה כלבים שמסתובבים בפארק בלי רצועה.‬
‫אני יודע שזה לא פופולרי‬ ‫להגיד שאני לא כלב גדול.‬
‫טוב? אני מצטער. אני יודע‬ ‫שיש כאן בעלי חיות מחמד, כמה אוהבי כלבים.‬
‫אני יודע שאתם נכנסים עכשיו להתקף חרדה,‬
‫רק מלשמוע מישהו אומר את זה,‬
‫אבל כשהייתי בן שש, רועה גרמני פצע אותי.‬
‫אז כשהכלב שלך ניגש אליי, אני לא…‬
‫אני לא בעניין, בסדר?‬
‫זה איום. אני לוקח כמה צעדים אחורה‬ ‫ומעריך את המצב.‬
‫אז אני מסתכל על האימון ומרחוק‬
‫אני רואה כלב רץ בכזו מהירות גבוהה‬
‫שאני לא יכול‬ ‫אפילו לזהות איזה סוג זה, בסדר?‬
‫הוא מופיע במהירות,‬ ‫כמעט מוריד לבן שלי את הראש.‬
‫ממש באמצע האימון.‬
‫אפילו הייתי צריך לשאול את המשפחה,‬ ‫"זה היה ברדלס?‬
‫"מה לעזאזל עבר כאן?"‬
‫ואני מסתכל וזה גרייהאונד.‬
‫ותשמעו, אני מצטער,‬
‫אבל לגרייהאונד אין בעלים.‬
‫בסדר?‬
‫המהירות המרבית של הדבר הזה‬
‫היא 77 קמ"ש. בסדר?‬
‫הם כלבי ציד, מה שאומר‬ ‫שברגע שהם רואים משהו,‬
‫הם רצים לתפוס אותו,‬ ‫והם לא יפסיקו עד שהם יצליחו.‬
‫אני לא יודע אם אי פעם‬ ‫ראיתם אותם רצים, זה מבעית.‬
‫האוזניים מוחזקות לאחור ו…‬
‫אין לדברים האלה רישיון כביש.‬ ‫הם מפרקים את הדשא.‬
‫אני חושב שנקרעו לי המכנסיים שם.‬
‫אני לא יודע מה קורה בתחת שלי,‬ ‫אבל משהו קרה.‬
‫יש רוח. אני אפילו לא רוצה להסתכל.‬
‫לא, רציתי…‬
‫רציתי להיכנס לכושר בשביל הדבר הזה.‬
‫אני צריך להיכנס לכושר‬ ‫לספיישל של נטפליקס, שהחליפה תתאים.‬
‫אני לא יודע, זה לא עבד.‬ ‫אני אומר לכם, זה צמוד.‬
‫צמוד.‬
‫אני מסתכל סביב הקזינו,‬ ‫יש אנשים שעדיין משתמשים במסכות.‬
‫אם בא לך להשתמש בדבר הארור הזה, בבקשה.‬ ‫לא אכפת לי. יש לי בעיות אחרות‬
‫מלדאוג לגביך ולגבי המסכה שלך.‬
‫אני לא מהאנשים האלה ש… לא, יש לי חיים.‬
‫בסדר? רוצה להשתמש במסכה, בבקשה.‬
‫אנשים אוהבים את המסכות שלהם,‬ ‫ראיתם את אנשי המסכות האלה?‬
‫"יש לי מסכה."‬
‫הם מכינים לה שרשרת.‬ ‫"אני מכינה לה שרשרת,‬
‫"למקרה שאצטרך להוריד אותה,‬ ‫אז היא פשוט תתנדנד כאן.‬
‫"יש לי עוד אחת,‬ ‫למקרה שמישהו לא הביא את שלו.‬
‫"יש לי עוד."‬
‫רוצים לעשות את זה? אין בעיה.‬
‫ואז יש את החצי השני,‬ ‫"זין על המסכות! אני לא שם את זה!‬
‫"אני לא שם מסכה!‬
‫"אף אחד לא יגיד לי מה לעשות." בסדר.‬
‫בסדר. אתה רוצה להיות בקבוצה ההיא?‬
‫תהיה בקבוצה ההיא. לא אכפת לי. כך או כך.‬
‫לא אכפת לי. אני פשוט מכיר את עצמי.‬
‫אני, יש לי מזל רע. רע. מזל רע.‬
‫אני לא מלכלך על הווירוס הזה.‬
‫לא משנה איפה אנחנו במגפה הזאת,‬ ‫אני אף פעם לא צוחק על הווירוס.‬
‫לא אהיה אחד מהאנשים האלה.‬
‫יש את האנשים האלה שמסתובבים,‬
‫"זו הונאה!" ואז פתאום…‬
‫לא!‬
‫אני לא אהיה על ערש דווי, "תתחסנו!" לא!‬
‫קיבלתי את החיסון, והאמת, זה לא היה‬ ‫בשביל להציל לעצמי את החיים.‬
‫באמת שלא.‬
‫לא עשיתי את זה כדי להציל לך את החיים.‬
‫עשיתי את זה מאותה סיבה‬ ‫שהרבה איטלקים עשו את זה.‬
‫ברגע שהקהילה האיטלקית‬ ‫גילתה שאם חולים בקורונה‬
‫מאבדים את חוש הטעם…‬
‫זה הפחיד אותנו למוות.‬ ‫רצתי לקבל את החיסון.‬
‫קיבלתי שניים, מודרנה ופייזר,‬ ‫אמרתי, "דחפו לי כמה שיותר.‬
‫"לא אכפת לי אם אמות מהחיסון,‬
‫"לפחות אמות עם טעם של כדורי בשר בפה."‬
‫לא מתכוון לבלות 15 חודשים‬ ‫בלי לטעום אוכל. מעדיף למות.‬
‫קיבלתי את החיסון ברשת בתי מרקחת.‬
‫קיוויתי למרפאה.‬
‫מקום עם אנשי מקצוע מיומנים, לא חנות‬
‫שמוכרת מגזין "פיפל", טמפונים ומסטיק.‬
‫זה לא נשמע לי בריא.‬
‫הייתי לחוץ, עמדתי בתור.‬
‫שמעתי בכריזה, "סיוע בחיסונים.‬
‫"סיוע בחיסונים."‬
‫ואז הבחור שעסק בלסדר גייטורייד על המדף‬ ‫רץ לבית המרקחת.‬
‫עכשיו אני לחוץ, אני מסתכל לשם.‬
‫הייתה שאלה שבלבלה הרבה אנשים.‬
‫השאלה הייתה,‬ ‫"באיזו זרוע אתה רוצה את הזריקה שלך?"‬
‫אני מגיע לשם, הבחור שואל אותי שאלות.‬
‫"אתה אלרגי למשהו?"‬
‫אמרתי, "אני לא אתן לך‬ ‫את ההיסטוריה הרפואית שלי‬
‫"באמצע בית מרקחת.‬
‫"תן לי את הזריקה ונגלה."‬
‫אז הוא דוקר אותי עם הדבר הזה,‬ ‫אני מתחיל לדמם.‬
‫אמרתי, "זה נורמלי?"‬
‫הוא אמר, "אלוהים".‬
‫"בחייך, אחי.‬
‫"תשקר לי, תמציא משהו,‬ ‫תגיד לי ששני אחוז מהאנשים שמקבלים את זה,‬
‫"מדממים, אני לחוץ."‬
‫הוא אמר, "בחיים לא ראיתי‬ ‫מישהו מדמם ככה קודם.‬
‫"אתה רוצה גייטורייד או משהו?‬ ‫יש לי תפוז, ענבים, כפור.‬
‫"אתה רוצה כפור?‬
‫"איזה טעם?"‬
‫ואז הם אומרים לך לחכות,‬ ‫אני לא יודע מי ממציא את החוקים.‬
‫אחרי הזריקה, אומרים לך לחכות 15 דקות,‬
‫וכמו אידיוט,‬ ‫אני כזה, "טוב. אחכה 15 דקות. ממש כאן."‬
‫"כמה זמן אתה כאן?"‬
‫"שמונה דקות, רק מחכה למות,‬
‫"אבל כלום בינתיים.‬
‫"אני חושב שאשרוד. אני חושב שזה די טוב.‬
‫"לבחור לידי הייתה פריחה על הירך.‬
‫"אני לא יודע אם הוא הגיע עם זה…‬ ‫אבל אני חושב שאני אהיה בסדר."‬
‫חמש עשרה דקות. ואם משהו יקרה,‬
‫מה לעזאזל בית המרקחת יעשה?‬
‫יקראו לקופאית?‬
‫"הוא מעלה קצף בפה!" "אלוהים.‬
‫"אם זו הייתה החזרה,‬ ‫הייתי יכולה לעזור לך, אבל אלוהים.‬
‫"זה לדרג גבוה יותר. זה לא נראה טוב."‬
‫חמש עשרה דקות.‬
‫אף אחד לא נכנס לאוטו שלו ב-17 דקות וכזה…‬
‫חמש עשרה דקות.‬ ‫אם תחזיק מעמד בזמן הזה, אתה תשרוד.‬
‫אני לא יודע. אני מנסה‬ ‫להפחית את הלחץ בחיי, אני נוטה‬
‫להתעצבן בקלות.‬
‫הלכתי לבית קפה. זה היה בשבוע שעבר.‬
‫הייתי בשכונה שאני בדרך כלל לא בה,‬
‫אבל אני מת לקפה.‬
‫בדרך כלל, לכולנו יש בתי קפה‬ ‫שאנחנו הולכים אליהם באופן קבוע.‬
‫לא היה לי כזה. הייתי בעיר אחרת.‬
‫נכנסתי לאיזה, בית קפה היפסטרי כזה…‬ ‫שתיתם פעם קפה של היפסטרים?‬
‫נכנסתי, ולכולם הייתה מדבקה על המחשב הנייד.‬
‫אם אתה גבר בן 42‬
‫ויש לך מדבקה‬
‫של צ'ובאקה על המקבוק פרו שלך,‬ ‫אולי כדאי שתעריך מחדש‬
‫לאן אתה הולך בשארית חייך.‬
‫אני עומד בתור. מסתכל על הבחור שמכין קפה,‬
‫הוא בחולצת בטן.‬
‫מיד אני מתעצבן.‬
‫רק שיער בכל מקום… בחייך, אחי.‬
‫השעה שמונה בבוקר. אני לא רוצה לראות שיער‬
‫משתפל לחור בטן.‬
‫לבחור הזה לא היה…‬
‫לא היה לו פופיק. היה לו חור בטן…‬
‫אתם יודעים מה חי בבור בבטן?‬
‫אם יש לכם כזה,‬ ‫לכו הביתה הלילה, קחו ספריי אוויר דחוס,‬
‫תשתמשו בו על החור שלכם‬ ‫ותראו מה יוצא לשולחן.‬
‫אם אתה עובד‬ ‫עם מזון ומשקאות עם חור בטן חשוף,‬
‫יכולת באותה מידה‬ ‫להיות עם הביצה השמאלית בחוץ.‬
‫זה אותו הדבר. ביצה, חור, שיער.‬ ‫רק תרחיק את החור שלך‬
‫מהסקונס.‬
‫הבחור הזה מושיט יד לקרואסון,‬
‫והחור שלו נצמד לסקונס.‬ ‫אף אחד לא רואה את זה? סינר!‬
‫וכוח העבודה שיש לנו בימינו, עלוב.‬
‫כוח העבודה?‬
‫קרה לכם שהזמנתם משהו, ובראש אתם כזה,‬
‫"אני לא מקבל את זה. זה לא יוצא."‬
‫הזמנתי ממנו קפה ואז הוא אמר לי לחכות שם.‬
‫זה מביך. כשאתה בבית קפה,‬ ‫אתה צריך לחכות עם אנשים אחרים‬
‫לקפה שלך.‬
‫זו כניסה מביכה לקבוצה הזאת, נכון?‬ ‫כי אתה נכנס ו…‬
‫"היי!‬
‫"למה אתם מחכים? קפה?‬
‫"מה הזמנת?"‬
‫"קפוצ'ינו. ואתה?"‬
‫"אני לא יודע, מה שיבוא לו להכין לי."‬
‫הזמנתי קפה חם‬ ‫והוא הביא קפה קר ואמרתי, "טוב.‬
‫"נראה שאני שותה את זה קר."‬
‫אני לא אחד מאלה‬ ‫שעוצרים את כל המערך, "סליחה!‬
‫"הזמנתי קפה חם.‬
‫"קיבלתי קפה קר."‬
‫מה אפשר לעשות? זה יהרוס לבחור את כל היום.‬
‫הוא לא יצליח לעבד את זה.‬
‫אתה נותן לו משהו אחר לגמרי. הוא עמד להכין‬
‫קפוצ'ינו.‬
‫"התכוונתי להכין קפוצ'ינו ועכשיו הוא אמר…‬
‫"שהוא רוצה קפה חם."‬
‫פשוט לקחתי את הקפה הקר. בלי קשית.‬
‫הם לא נותנים לך קשית.‬
‫אתה חייב לבקש, והיא עשויה מגיר ומדיקט.‬
‫אני לא יודע מה קורה עם קשיות.‬
‫אני לא יודע, מסתבר שצב מת בים.‬
‫עכשיו אני צריך לקבל מפרצת מוחית‬ ‫בניסיון לשאוב נוזל‬
‫דרך קשית שעשויה מקיר גבס.‬ ‫רק תחזירו את הקשיות.‬
‫אלה מתפוררות.‬
‫בתוך המשקה.‬
‫לא, זה בסדר. צב אחד מת בשביל החרא הזה?‬
‫עשיתי פייסטיים עם אבא שלי, אבא שלי בן 76.‬
‫הוא מתפרק.‬
‫אם יש לך הורים בטווח הגילים הזה,‬
‫הכול כואב, נכון?‬
‫בכל פעם שאתה מדבר איתם‬ ‫הם יגידו לך מה קורה‬
‫עם הגוף שלהם. כן?‬
‫התקשרתי בשבוע שעבר, שאלתי "מה קורה?"‬
‫"מה קורה? אני לא רואה‬ ‫שום דבר בעין השמאלית שלי.‬
‫"זה מה."‬
‫בכל פעם שאני מתקשר, זה משהו אחר, הכאב זז.‬
‫אני מתקשר אליו, "מה קורה עם העין?"‬
‫"כבר לא העין. תראה את זה.‬ ‫אני לא יכול להזיז את היד.‬
‫"יש לי עכשיו טופר בתור יד.‬ ‫לא יכול להזיז אותה."‬
‫ראיתם פעם את ההורים שלכם‬ ‫מזדקנים ממש מולכם?‬
‫הוא התקשר אליי אתמול בפייסטיים.‬
‫הוא אמר, "אני התקשרתי אליך‬ ‫או אתה אליי?" מה?‬
‫הוא סיפר לי לא מזמן מה יקרה כשהוא ימות.‬
‫איטלקים מדברים על מוות, זה נושא פתוח.‬
‫במיוחד איטלקים של פעם.‬
‫הם משלמים על הכול כשהם בחיים,‬
‫אז הילדים לא צריכים לעשות את זה.‬
‫הוא אמר, "כשאמות, אתה בוכה. זהו זה.‬
‫"תתקשר למריו בבית הלוויות בקמברלנד‬
‫"כשאמות. זהו זה.‬
‫"הכול שולם מראש."‬
‫לא רואים איטלקים בפייסבוק‬ ‫עושים גיוס כספים בשביל הארון של סבא.‬
‫בסדר?‬
‫זה טופל.‬
‫הוא אמר לי שהוא לא רוצה‬ ‫להיקבר באדמה, הוא קנה מגירה…‬
‫במאוזוליאום.‬
‫הוא אמר, "בוא, אני רוצה שתראה אותה.‬
‫"אני רוצה לקחת אותך למאוזוליאום,‬ ‫שתראה מה קניתי."‬
‫זה היה קיר.‬
‫"קדימה, נלך."‬
‫אז הגענו. מסתכלים.‬
‫והוא אומר, "אני השלישי בחלק העליון.‬
‫"אימא שלך תיכנס קודם.‬
‫"אני לא רוצה להיות מאחור. היא תיכנס קודם.‬
‫"ואז אני רוצה להיות ליד הקיר."‬
‫"מה זה משנה? אתה מת."‬
‫"כי אני רוצה להיות ליד הקיר,‬ ‫למקרה שיוציאו אותי."‬
‫אמרתי, "כן, אבל עכשיו…‬ ‫למה שלא תיקח אחד כאן למטה?‬
‫"כדי שאוכל לשים שם פרחים."‬
‫הוא אמר, "השתגעת? הם רוצים עוד 20 אלף."‬
‫הוא אמר, "שים אותי בתקרה.‬ ‫קח את ה-20 אלף,‬
‫"תחלק בינך לבין אחותך."‬
‫אמרתי, "עכשיו אני צריך למתוח את הצוואר‬
‫"כשאצטרך לזרוק לשם דברים.‬
‫"אני אוהב אותך."‬
‫אבא שלי רוצה את כל הסיפור.‬ ‫אשכבה. כל הסיפור.‬
‫הוא לא רוצה ש…אנשים עושים את זה עכשיו,‬ ‫חגיגות חיים, כן?‬
‫הוא אמר, "אני לא רוצה חגיגה,‬ ‫אני לא רוצה שמישהו ישמח כשאמות!"‬
‫יצאנו לא מזמן לארוחת ערב.‬
‫אנחנו אוכלים את הארוחה.‬
‫אמרתי לו, אני צריך ללכת לשירותים.‬
‫הוא אמר, "גם אני. בוא נלך."‬
‫אמרתי, "לא. לך אתה.‬
‫"תחזור ואז אני אלך."‬
‫כאילו, "מה, תהיה פה לבד? אני אהיה לבד? בוא‬
‫"נלך יחד."‬
‫טוב, אז…‬
‫אבא שלי ואני הולכים לשירותים יחד.‬
‫הוא לוקח את התא, אני לוקח משתנה.‬
‫לאבא שלי יש ערמונית מוגדלת, כן?‬
‫מה שאומר שכשהוא הולך לשירותים,‬ ‫זה לא זרם קבוע.‬
‫זה יוצא בחלקים.‬
‫בסדר?‬
‫עכשיו הוא שם בפנים‬ ‫והוא מקלל כשהוא הולך לשירותים.‬
‫הוא אומר,‬
‫"פאק, נו כבר!‬
‫"חתיכת כלבה!‬
‫"קדימה, יא זין!"‬
‫בזמן שזה קורה, מישהו אחר נכנס.‬
‫והוא פונה למשתנה שלידי.‬
‫הבחור הזה רועש.‬ ‫מכירים את זה כשמשתינים רועשים נכנסים?‬
‫כל מה שהם עושים זה כזה…‬
‫מה קרה עם מערכת הנשימה שלך,‬
‫שאתה נכנס ככה לשירותים ציבוריים?‬
‫ואז הוא נשען על הקיר.‬ ‫ראיתם פעם כזה בחור, שצריך להרים יד?‬
‫מה קרה לך בפעם האחרונה שהשתנת?‬
‫נפלת פנימה?‬
‫ועכשיו אתה צריך להתכונן כדי להשתין? מה?‬
‫ואז הוא מתחיל לשלוח הודעות.‬
‫יש לו פה יד אחת והוא מתחיל לשלוח הודעות.‬
‫שמעו, צריך להישאר מחובר לזה כל הזמן.‬
‫אי אפשר לשחרר, זה עלול להשפריץ על כל הקיר.‬
‫צריך להישאר מחובר, בסדר?‬
‫ובזמן שזה קורה, אבא שלי עדיין…‬
‫"אני רעב, קדימה! לעזאזל!"‬
‫ואז הבחור הזה‬
‫מתחיל להשתין. אני לא יודע מה יוצא ממנו.‬
‫זה כאילו, וואו, זה עבה.‬ ‫מכירים את המשתינים העבים האלה?‬
‫הוא משתין על רשת המשתנה וזה רועש.‬
‫פשוט… "רד מהרשת, גבר."‬
‫זה כאילו שהוא משתין דבש, זה כזה…‬
‫כשאני משתין, אני שקט, זה שקט.‬
‫אני פונה לצד שמאל, זה יורד‬
‫וזולג בשקט לניקוז.‬
‫אני משתין כמו טסלה.‬
‫אתם נהדרים. שאלוהים יברך אתכם, לאס וגאס.‬
‫תודה שבאתם למופע.‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬