Nashville, Tennessee, er I klar?
Ryman Auditorium, er I klar?
Byd velkommen
til Chelsea Handler!
Hvad så, Nashville?
Sikken varm velkomst.
Åh gud, vi klarede det. Vi er overlevere!
Vi overlevede en global pandemi,
og nu lader vi, som om det ikke sker mere.
Og det er jeg med på!
Sikken spændende tid at leve i.
Ikke? Jeg vil ikke prale, venner,
men efter de sidste to et halvt, tre år
hvor jeg har set alle strandet derhjemme
med deres ægtefæller,
og babyer,
har jeg aldrig været mere sikker på mine beslutninger i livet.
At forblive barnløs og alene!
Hele grunden til, at jeg ikke har fået et barn,
var den lille chance for,
at der kom en global pandemi, og jeg skulle hjemmeundervise det.
Fuck det pis.
Der er folk, der aldrig kommer sig over det, der skete.
Og de hedder forældre.
Forestil jer at blive forælder.
Det var allerede en stor fejlberegning,
og I får kun pause, når I sender barnet i skole for at få en uddannelse,
og den bliver stjålet pga. en plage?
Den virkelige grund til, jeg aldrig fik et barn er, at jeg ikke vil
give mislinformation til folk, der vokser.
Er I med? Jeg er stadig forvirret over en masse pis, der foregår.
Og i en vis alder er det for pinligt at stille spørgsmål.
Jeg har først for nyligt opdaget…
Og for nyligt er for syv år siden, da jeg fyldte 40 år.
Jeg fandt ud af, at solen og månen ikke er den samme.
Jeg var meget forbavset.
Jeg var i Afrika på safari med min storesøster, Simone,
og vi red på en elefant.
Der var en afrikansk mand, der red elefanten for os,
for det gør rige, hvide kællinger.
Og vi travede afsted,
eller hvad det nu hedder, når en elefant er på farten.
Min søster, Simone, slår mig på skulderen og siger: "Chels, kig på himlen.
Det er sjældent, man ser solen
og månen
samtidigt.”
Jeg sad sådan…
Ligesom Scooby-Doo.
"Hvor er den?
Er de ikke altid sammen?"
Og min søsters blik…
Jeg tænkte: "Træk det tilbage."
"Hvad sagde du?" "Jeg sagde ikke noget."
"Jeg hørte, hvad du sagde.
Og du skal forklare mig,
hvad du tror, der foregår mellem solen og månen."
Jeg sagde: "Jeg har faktisk ikke tænkt over det.
Jeg dvæler ikke over det. Det fungerer fint uden min indblanding.
Hvorfor skulle jeg blande mig, din narcissist?
Men hvis du vil vide det, antog jeg bare,
at når solen faldt ned,
dukkede den op igen som månen.
Er det ikke det, der sker?"
Manden på elefanten, som ikke talte engelsk, sagde…
Han tænkte: "Endnu en dum amerikaner."
Min søster siger: "Hvordan kan du være 40
og tjene så godt og ikke kende grundlæggende astronomi?"
Jeg sagde: "Tag lige og klap hesten.
Vi er på den sydlige halvkugle nu.
Jeg ved ikke engang, hvilken måne du mener."
Hun siger: "Nej, hør her.
Der er én måne.
I hele solsystemet er der én skide måne.
Og så er der en sol. Kun én sol.
Og så er der en forbandet idiot. Hvilken af dem er du?"
Jeg sagde: "Solen?"
Før denne pandemi havde jeg aldrig været to uger alene.
Jeg havde ingen anelse om, hvor meget jeg nød mit eget selskab.
Jeg var sjov.
Ja.
Tak.
Jeg vågnede i godt humør. Hun var i godt humør.
Jeg sagde: "Vil du feste?" Jeg svarede: "Vil jeg?" "Ja, lad os det!"
Intet er en bedre påmindelse om at lade være med at få børn
end at sætte vækkeuret til klokken ti mandag morgen.
For at minde dig selv om at tage svampe.
Har I taget svampe, gået ud i baghaven
og talt med det, I troede var et træ i to timer,
indtil I indså, at det var gartneren?
Har I taget svampe med gartneren?
Hvem har tid til det? Dem, der tager stærke beslutninger.
Jeg kender gifte folk, der gennemgik et helvede under covid.
Og singlerne gennemgik deres version af helvede,
fordi vi sagde: "Hvornår får vi gang i noget igen?"
Da covid aftog, var det ikke sikkert, men jeg sagde: "Jeg må derud igen."
Jeg gik til gynækolog og sagde: "Bare sig, hvad der er sikkert.
Får jeg det bare bagfra? Hvad er bedst at gøre?"
Hun sagde: "Du tror, du er i 40'erne og ikke kan blive gravid,
men jeg kan fortælle dig, at du har æg som en på 25."
Jeg ville stikke hende med en gaffel, da hun sagde det.
Jeg sagde, hun kunne tage mine æg og lave en frittata.
Jeg vil afslutte alt i den afdeling, ikke starte festen.
Jeg er ikke til ældre graviditeter.
Ulækkert.
Jeg deltog i et Gwyneth Paltrow Goop-panel i New York.
Vi sad på scenen på bænke som denne med mikrofoner.
Det var Drew Barrymore, Gwyneth Paltrow, Laura Linney fra Ozark og mig.
Vi sidder der og taler om sæbe.
Samtalen skiftede langsomt til opdragelse, så jeg faldt i søvn.
Jeg havde ikke noget at bidrage med.
Vel? Jeg er ikke arrogant og tænker: "Jeg blander mig."
Så hørte jeg Laura Linney tale om, at hun kun ønskede at blive mor.
Det var hendes eneste sande formål.
Og hun havde svært ved at blive gravid, så hun flere omgange in vitro-befrugtning.
Og af respekt åbnede jeg øjnene.
Så sagde hun sætningen:
"Og så ved Guds mirakel
var jeg i stand til at føde vaginalt i en alder af 50," og jeg var…
Og holdt om min pikachu. Min skede syede sig selv sammen den dag.
Jeg troede, jeg ville blive smittet, fordi hun talte om det.
"Hold dig væk, Laura Linney. Hold dig fra mig med din 50-årige baby."
Jeg er ikke imod, at I får børn.
Hvis I brænder for det, så forstår jeg jer og støtter jer.
Men det er, når man er usikker, og man får barnet.
Når man er i 40'erne, som mange af mine veninder,
der bliver gravide ved et uheld og siger: "Så får jeg vel barnet."
"Hey, bitch, få en abort, mens du stadig kan, okay?"
Du gør ingen baby nogen tjeneste ved at være usikker på at blive forælder.
Eller min bror.
Jeg besøgte min bror og sagde: "Hvorfor er du forælder?
Du er ikke ret god til det."
Han sagde: "Jeg måtte tænke på min arv."
Jeg sagde:, "Hvem taler du med? Er der nogen bag mig? Hvad…
Du måtte tænke på din… Hvem fanden er du, der skal tænke på…
Hvem tror du, du er,
så folk venter på at se, hvad du efterlader på denne Jord?"
"Din arv er, at du er min skide bror."
Pinligt, når mænd siger den slags.
Nogle gange må man lade, som om man ikke kan høre…
Jeg vil ikke være mor, men jeg ville gerne være en fraskilt far.
Jeg kunne brillere i den rolle. Jeg ville klare det fint.
Ja. Jeg ville møde op fredag eftermiddag med unicorn frappuccino,
og så tilbage til Cheesecake Factory,
og så tilbage til Starbucks og aflevere dem før mandag,
før helvede bryder løs.
Jeg ville være suveræn. Eller være stedfar.
Det ville jeg også være suveræn til. Ingen forventer noget af jer.
Men man bør vide det, hvis man ikke har evnen til at opdrage børn.
Vi bør ikke udskamme dem, men sige: "Godt, du vidste, du ikke skulle få børn."
Der burde være CO2-kredit for ikke at bidrage til overbefolkningen.
Jeg har ikke evnen til at opfostre et barn.
Jeg har adopteret ni hunde i mit liv.
Tak.
Jeg har returneret fire.
Fordi jeg har en type.
Jeg er impulsiv og tænker intet igennem.
Og som alle andre dyreelskere her i aften,
når man har en type, holder man sig til den, og min type er sløv
og overvægtig.
Det er sådan et dyr, jeg vil have.
Jeg vil ikke gå lange ture med mit dyr eller gå på vandreture,
eller kaste med bold, helt ærligt.
Jeg vil komme hjem efter en lang dag og kramme.
Jeg vil i seng med Løvernes Konge
og have ham oven på mig med sit store, fede ansigt
og store, kødfulde hals, der svajer frem og tilbage,
mens jeg slår armene om ham.
Og når det bliver for varmt, kan jeg sige: "Skrid med dig."
Det er det, jeg leder efter.
Jeg tog til England til hundeudstilling.
Vi filmede selvfølgelig noget, for jeg ville aldrig gå til et hundeshow.
Og jeg så en berner sennenhund. Jeg havde aldrig set den slags før.
Jeg tænkte: "Åh gud. Det er noget, jeg ville fremmane i min bedste drøm."
De er perfekte, sorte, brune og hvide.
Og de er dovne.
De gider ikke noget.
Man kunne se i deres øjne, at de ikke har nogen virkelyst.
"Jeg vil have den hund."
Jeg kom hjem til min assistent, Tanner: "Du skal skaffe mig en berner sennenhund."
Men når man er berømt, kan man ikke købe en hund.
Man skal adoptere alle ens dyr.
Ellers brænder PETA ens hus ned.
Så jeg sagde til min assistent, Tanner: "Find mig en brugt berner sennenhund."
Og to uger senere kom denne to uger gamle berner sennenhund på 3 kg ind i mit liv.
Det var utroligt. Jeg kaldte ham Gary.
Men det var ikke gennemtænkt, for hvalpe er energiske.
De vil lege. Ikke andet. Og de har skarpe tænder.
Og de hopper på alt. Og de er irriterende.
Da mine to andre hunde mødte Gary, gik de efter to timer ovenpå
til første sal og kom ikke ned i to uger.
En af dem skrev en sms: "Sig til, når Gary er væk."
På 48 timer havde Gary spist to af mine sofaer.
Ikke kun mine hynder. Hele sofaen.
Jeg sagde: "Gud, hvad er…" Vi måtte fjerne alle møblerne nedenunder.
Jeg boede stort set i et tomt lagerhus med minelampe og knæpuder
og ventede på næste sammenstød.
Den fjerde dag fandt jeg en død ugle
i baghaven.
Jeg vidste ikke, ugler fandtes.
Jeg troede, de var fra Game of Thrones.
Og hver gang Gary sov, voksede han.
Han sov og vågnede, og jeg sagde: "Er han større?"
Så blev jeg mistænksom, så jeg fik en vægt. En hundevægt.
En aften, før han gik i seng, vejede jeg ham. Han vejede ni kilo.
Og om morgenen vejede han ti kilo.
Jeg tænkte: "Den hund sluger nogen."
Jeg tog ham med til dyrlægen. "Hvad sker der med ham?
Normalt ville det være fint, men det går for hurtigt, og jeg er bange."
Og hun sagde meget henkastet: "Åh, det er en berner sennenhund.
Du skal massere deres analkirtler."
Jeg sagde: "Vi må aflive ham.
Har du en manager eller… Gør jeg det via PayPal? Hvad…"
Et par uger senere skulle jeg til læge i Beverly Hills.
Der skal man hen i L.A. Alle lægerne er på samme gade.
Jeg sætter de tre hunde bagi.
Jeg tager til et p-hus i Beverly Hills og parkerer på fjerde etage.
Gary vejede 22 kilo den morgen.
Så jeg regnede ud på min lommeregner, hvor meget jeg skulle åbne vinduet.
Det var 6,5 cm.
Jeg åbnede vinduet 6,5 cm, fordi jeg er mor.
Jeg gik til lægen. 45 minutter. Ikke en time.
Jeg kommer tilbage, og Gary er væk.
Jeg kunne se på mine to andre hunde, at en af dem havde åbnet døren…
…og lukket Gary ud.
Jeg kiggede til højre og venstre.
Jeg så ikke Gary og tænkte: "Gudskelov, det er slut."
Og så kørte jeg ned ad de fire etager for at komme væk derfra.
Jeg kører ned til bunden, til basislejren,
og jeg kører hen til den lille glasbås, parkeringsvagten bor i.
Da jeg kommer derhen, ser jeg vagten i den lille glasbås
op mod væggen,
og Gary hopper bare på ham sådan her….
Og jeg kørte videre.
Jeg tænkte: "Det er din far nu. Fuck dig, Gary. Fuck dig."
Jeg kørte hjem.
Jeg kommer hjem, og min assistent, Tanner, løber ud af huset og siger:
"De fandt Gary i et parkeringshus i Beverly Hills."
Jeg siger: "Hvor er min baby?"
Og hele vejen hjem siger jeg: "Du er en fisse.
"Din beskidte, lille fisse.
Du kan gøre det bedre. Du kan være mere moderlig. Du skal prøve."
Jeg forpligtede mig. Jeg ville prøve.
Jeg hentede ham og lagde ham hud-mod-hud.
Så tog jeg ham med i en hundepark, og vi går derind,
og en kvinde, der hed Teresa kommer løbende over…
"Er det en berner sennenhund?" Jeg siger: "Ja. Han hedder Gary."
Hun siger: "Jeg elsker berner sennenhunde."
"Det troede jeg også, jeg gjorde."
"Jeg har altid ønsket mig en, men de er aldrig til adoption."
Jeg sagde: "Du er ved at adoptere en nu.
Vær sød at tage Gary.
Jeg betaler for hans tøj og uddannelse. Bare tag ham!"
Gary bor hos Teresa nu.
Jeg fandt ham et hjem. Sådan ser jeg på den historie.
Jeg ved nok til, at man ikke kan gøre det med en levende baby.
Især hvis du er en berømthed. Du bliver fanget.
Nu hvor vi er færdige med at gøre nar ad brune og sorte,
er det en perfekt mulighed for at fokusere på hvide mænd.
Jeg begynder.
Min søster, hende fra månen,
invaderede mit hus under covid.
Hun ringer mig op… Hun har tre børn i alderen 24, 21 og 18.
Det er fandeme ikke børn. Okay?
De bor i San Francisco, så de bor i lejlighed.
Hun siger: "Vi har ikke plads nok.
Vi bliver måske nødt til og bo hos dig i Los Angeles lidt."
Husk på, at jeg morer mig gevaldigt med min gartner.
Men det er min søster, så jeg siger: "Ja, flyt ind i vores hus."
Imens googler jeg: "Hvilke lande kan jeg komme ind i?"
Og straks…
Det tog ikke 48 timer
for mig at forstå, hvad alle har brokket sig og klaget over
i de sidste fem år.
Fordi jeg har en nevø, 24, Jakey, og jeg har to niecer.
Så der bor fire kvinder i mit hus og en mand.
Og straks så jeg forskellen.
Kvinder er samvittighedsfulde over for hinanden og andre.
Alle havde AirPods på.
Alle pigerne på Zoom-Zoom-opkald havde AirPods på.
Ethvert opkald tog de ude af stuen for at respektere andres privatliv.
Jeg havde endda AirPods på i mit eget hus.
Jeg var ikke på Zoom eller hørte musik.
Jeg håbede bare, at ingen ville snakke med mig.
Og så gik jeg ned i min stue, og der er min 24-årige nevø, Jakey,
iført basketballshorts, der er gået i stykker alle vegne.
Slidt og intet fodtøj, selvfølgelig. Hvorfor?
Og han sidder sådan på min sofa.
Med sin computer.
Med kuglerne delt lige i midten.
Jeg siger: "Skal jeg hente en cigar?
Saml benene. Du forurener du mit synsfelt."
Jeg har sgu aldrig siddet sådan i mit eget hus!
Jeg siger: "Hvorfor er du den eneste her, der ikke har AirPods på?
Kvinderne har dem på, men det har du ikke."
Han siger: "Undskyld, Chels."
Anden dag: "Hvor er dine AirPods?" "Undskyld."
Tredje dag siger jeg: "Hallo, mirakeløre.
Hvor er dine AirPods? De ligner små nosser.
De er nok nemme at finde."
Han siger: "Jeg ser bare…" Han er sportsjournalist.
Det, han lytter til, er mere irriterende end nogen lyd, jeg kan komme på.
Han siger: "Jeg ser bare klassisk Michael Jordan basketball.
Hvis du kommer herover, kan jeg forklare, hvordan basketball fungerer."
Jeg sagde: "Vi er i mit palæ.
Og lad mig forklare dig noget, Jakey.
Jeg giver ikke fem flade øre for, hvordan basketball fungerer.
Hvis jeg gjorde,
ville jeg have været opmærksom de sidste 45 år af mit liv,
ligesom jeg var det på solen og månen."
Jeg ved to ting om basketball.
Jeg ved, Michael Jordan er den bedste.
Jeg så dokumentaren, Den sidste turnering. Den så jeg.
Ja, han… Jeg har aldrig set noget som…
Der er en, der har fortjent retten til at have basketballshorts på.
I stykker i midten. Han har fortjent retten til det.
Han sidder i sin dokumentarfilm med en ren whisky
med blodskudte øjne, fordi han er pissefuld hele tiden.
Seksdobbelt mester, der brokker sig over alle, han har spillet imod.
Jeg sagde: "Du er kongen, mand. Ja."
Jeg ved to ting om basketball: Michael Jordan er den bedste.
Og Denver Nuggets har intet med stegt kylling at gøre.
Forklar mig, hvordan basketball fungerer?
Man tænker: "Åh gud."
Det forvirrer nok mænd, for det kunne vi lide før.
Jeg kunne. Når man ville kneppe en,
og han vidste noget, man ikke kendte til, så sagde man: "ja!"
Ikke? Man kunne lytte til ham tale om næsten alt.
"Ja, jeg vil vide, hvordan en sprinkler fungerer."
Men så overdrev I det.
I forklarede for meget, og vi er sure.
Min søster ser denne udveksling.
Hun siger: "Jeg føler, børnene er ved at gå dig på nerverne."
Jeg sagde: "Tror du?"
Hun sagde: "Jakey er vist virkelig stresset."
Jeg sagde: "Er han?"
"Ja." "Hvad gør Jakey stresset?"
"Pandemien."
Jeg sagde: "Mere end os andre?"
"Han er en fyr.
Det ville være godt for ham at omgås med en kvinde.
Og måske have en covid-sikker date i baghaven.
De rører ikke hinanden. De kan spille kort.
Jeg tror bare, det gør ham i bedre humør."
Jeg ser på hende, som om hun er et rumvæsen.
Jeg sagde: "Skal han have en date, så de kan spille kort i baghaven?
Og hvad så? Skal han rive den af i min pool? Hvad?
Hvad sker der? Hvad er forløbet?"
Jeg sagde: "Og hvem spiller kort mere? Er vi på settet til Cocoon?"
"Det er bedre for hans humør."
Jeg kigger på min søster: "Gud. Jeg har brug for en cocktail.
Okay, lad os tage hjem til min ven."
Vi tager derover og får cocktails og bliver halvfulde.
Vi kommer hjem, og der sidder min nevø på min køkkentaburet
stangstiv.
I ved, et ungt, fuldt ansigt. Rød i hele ansigtet.
Med hovedet i hænderne, super dramatisk.
Som om han bærer hele verden på sine skuldre.
Som om han er dr. Fauci.
Han sidder der, og jeg kigger på ham: "Tager du pis på mig?"
"Hvad er der galt, Jakey? Fik du ingen penetration i aften?"
Han kiggede op og sagde: "Nej, jeg gjorde ej! Det er frustrerende!"
Jeg kunne ikke se på min søster.
Jeg har været i terapi. Jeg ved, hvornår jeg skal forlade en situation,
for jeg slår en eller anden.
Så jeg gik ovenpå til mit store pige-soveværelse.
Jeg tændte en joint, og jeg sad der og tænkte over det, jeg lige havde set.
Min søster kommer op og siger: "Det er jeg ked af."
Jeg siger: "Det bør du være."
Du har en på 24, en på 21 og en på 18, der bor i mit hus.
Hvornår fanden ender det her forældrefis?"
Hun siger: "Det er mit job."
"Hvad?"
"Det er mit job at lytte til ham."
Jeg sagde: "Er det dit job at lytte til din 24-årige søn
klynke over, hvor liderlig han er
midt i en global pandemi,
hvor tusinder af mennesker dør hver dag?
"Gæt, hvem der også er liderlig?
Ved du, hvem der har trillet ært til Michael Jordan i otte uger?
Og kan ikke gøre noget, fordi I ikke skrider ud af mit hus."
Så de rejste.
Og så var tiden inde. "Lad os komme i gang."
Jeg købte covid-test til hjemmebrug,
så jeg kunne teste alle potentielle penetrerere,
der dukkede op i min baghave.
De kom over…
Jeg aftalte møder forskudt. Jeg er ikke dum.
Der kom en, kl. 19, 20 og 21. Jeg vidste, alle ikke var pletskud.
Så de kom over, jeg brugte næsepinden,
og jeg løb ind i mit køkken og satte den i æsken.
Det tog cirka 30 minutter at få diagnosen.
Og på de 30 minutter kunne jeg gå udenfor og interviewe dem på to meters afstand.
Hvis de sagde noget irriterende, eller jeg så en lillefingerring,
sagde jeg: "Du har covid.
Du skal i karantæne i to uger."
Den første fyr, der kom, var ikke min type.
Han var for muskuløs. Han så ud til at komme lige fra fitness.
Tatoveringer overalt.
Det er ikke mig, men vi er i en pandemi, jeg dømmer ikke. Jeg var desperat.
Jeg interviewede ham. "Okay." Jeg kunne se ham inden i mig.
Jeg tjekker covid-testen. Den er negativ. Jeg kommer ud: "Lige et spørgsmål til."
Jeg var lidt paranoid. Det var alle på det tidspunkt.
Dengang brugte jeg vinduesrens på min takeaway.
"Lige et spørgsmål til.
Hvad synes du er moralsk passende i denne tid?"
Han sagde: "Jeg bærer altid mundbind." "Godt. det er det vigtigste."
"Men jeg tror ikke, de virker."
Jeg sagde: "Hvad? Hvad sagde du?"
"Hvad?" "Hvad er du, læge?"
"Nej." "Er du videnskabsmand?"
"Nej." "Er du sygeplejerske?"
"Nej." "Så skider alle på, hvad du synes om mundbind.
Alle vil skide på din dumme mening.
Hvad snakker du om?
Du har covid. Skrub ud af mit hus!
Ud! Gå hjem. Du skal tænke over det, du gjorde.
Jeg ville kneppe dig."
Den anden fyr kommer en time senere.
Efter 30 sekunder i min baghave nævner han, at han skadede sin nosse…
…til træning den morgen.
Jeg vil aldrig forstå, hvorfor straight mænd
synes, det er passende nogensinde at nævne nosser.
Og slet ikke til det første møde med en potentiel bejler.
Jeg vil have, at alle straight mænd her
tænker på engang, I var på første date med en kvinde,
og I hørte ordet "kønslæber".
Det er aldrig sket. Det er aldrig sket.
I verdenshistorien har ingen straight kvinde, måske lesbiske,
ingen straight kvinde
har sagt: "Jeg er ret øm dernede.
Det var Flagdag. Du ved, hvordan det er." Aldrig!
Ingen kvinde siger: "Åh, jeg slog mine kønslæber på pelotonen i morges."
Utroligt.
Bare så I alle ved det, sker det for os, hver gang vi bruger en peloton.
Så mand jer op, vatpikke.
Jeg tænkte: "Hvad sker der? Se, hvor kær jeg er. Se mig."
Jeg har aldrig været så pæn med ægte bryster og god røv.
Jeg var klar til at sprede min kærlighed i byen.
Og mænd gjorde det umuligt.
Jeg sagde: "Jeg må til Canada."
Canadiske mænd kan være kedelige, men i det mindste ter de sig pænt.
Ingen canadier skændes på apoteket om at bære en mundbind midt i en plage.
Ingen canadiske mænd taler om nosser
inden for de første 30 sekunder af et møde.
Jeg elsker at stå på ski. Det er min hobby.
Så jeg elsker Canada af den grund.
Under covid indså jeg, jeg ikke har hobbyer.
Andre glædede sig over at gå lange ture
eller lægge puslespil.
Eller håndværk.
Jeg sagde: "åh, gud." Jeg har tre interesser.
Jeg kan lide at ryge pot, læse bøger og stå på ski.
Det er mine hobbyer.
Jeg har ikke andre interesser. Jeg kan ikke danse eller synge.
Selv som barn havde jeg meget fejlplaceret selvtillid.
Jeg troede, jeg kunne danse og synge,
og at verden ville blive bedre, når jeg begyndte på det.
Den første mulighed, jeg fik, var som 12-årig i mellemskolen,
og der var cheerleading-prøver: "Så er det nu."
Nu får den respekt, jeg troede, jeg fortjente.
Jeg gik til cheerleading-prøve. De havde en serie, vi skulle lære.
Jeg sagde: "Fuck det. Jeg kan selv."
Netop.
Jeg forlod skolen stolt den dag.
For første gang i min grundskoleforløb sagde jeg: "Jeg kan godt."
Jeg mødte tidligt næste dag, og jeg gik op til tavlen,
hvor navnene stod på alle dem, der var blevet udtaget.
Da jeg nærmede mig tavlen,
afskar skolesygeplejersken mig.
Hun sagde: "Søde ven,
vi så allesammen din cheerleading-prøve i går,
og du skal komme med til sygeplejerskernes kontor,
så vi kan teste dig for skoliose."
Jeg sidder på hendes kontor og siger:
"Er jeg med på holdet?"
"Nej, skat. Du er ikke med på noget hold."
Hun sagde: "Når du kommer hjem, skal du også bede dine forældre om
et bevis på vaccination mod polio.
Der er noget galt med din ryg."
Jeg tog hjem og var forbavset. Jeg kunne ikke fatte, hvad der var sket.
Jeg stormede hjem. Jeg var rasende.
Jeg åbnede døren med et brag,
gik ud i mors køkken, hvor hun lavede makaroni med ost,
fordi hun troede, det var en sund snack.
Jeg sagde: "Hey! Jeg aflagde prøve til cheerleadingholdet i går,
og i dag testede skolesygeplejersken mig for skoliose.
Ved du noget om det?"
Hun vendte sig om: "Vi sagde, du aldrig skulle danse."
Men jeg var ikke dum.
Jeg vidste, at de to diagnoser, polio og skoliose,
ville være til nytte senere.
"Jeg gemmer det til senere."
Der gik ikke længe.
Jeg skulle til tyskprøve nogle uger senere og vågnede…
I ved, når man vågnede i skoletiden og huskede, at man ikke havde læst?
Jeg røg ud af sengen: "Jeg har ikke læst til min tyskprøve."
Jeg var ligeglad med at lære tysk, da jeg er jøde.
Det er for tidligt.
Jeg hørte min mor komme ned ad gangen.
Jeg sad i sengen med strakte ben. Hun åbnede døren, jeg sagde:
"Jeg ved ikke, hvad der skete.
Jeg ved ikke, om det er polio, der gør det.
Jeg vågnede sådan her."
Min mor sendte mig et skævt blik.
For jeg var en løgner, da jeg voksede op. Jeg løj om alt.
Mine forældre vidste, jeg løj.
Min mor sagde: "Virkelig? Har du nu polio?"
"Jeg ved ikke, hvad det ellers kan være."
Jeg sagde: "De går kun udad. Jeg kan ikke bøje dem ved knæet.
Hvad…"
Hun siger: "Hvis du har polio, må vi på skadestuen.
Du kan ikke sidde hjemme og se tv-serier."
Jeg sagde: "Lad os køre."
Hun vidste ikke, hvad hun skulle gøre. Hun var perpleks. Hun siger:
Hun giver mig et par jeans fra gulvet…
Hun smider dem: Skal vi på skadestuen, så tag dem på.
"Okay." Jeg var 12 og kunne sakse med benene.
Jeg var sådan…
Jeg fik et ben i og skiftede til det andet.
Jeg holdt øjenkontakt med hende, ligesom den skøre dukke Chucky.
Jeg sagde: "Ja, kælling."
Jeg fik dem op til taljen og hoppede ned. "Lad os køre."
Og vi kommer på hospitalet,
og jeg er i hospitalstøj og ligger på en båre,
og lægen kommer med en nål, der er ti centimeter lang,
og begynder at stikke mig fra min ankel helt op til låret.
"Kan du mærke det?" "Nej.
Jeg sagde jo, jeg ikke mærker noget."
Jeg tænkte: "Gid jeg havde vidst, det var testen for polio.
Jeg ville have valgt en mere troværdig sygdom.
Som klamydia eller noget."
Efter undersøgelsen lukker han gardinet og taler med min mor.
Han siger: "Din datter har ikke polio, og hun har ikke skoliose.
Men hun bør få en psykiatrisk evaluering."
Jeg tænkte: "Det lyder som en fridag til fra skolen."
Derfor er skiløb så vigtigt for mig, for det tog lang tid at blive god til det,
fordi jeg er fysisk ukoordineret. Og jeg tager skiløb meget alvorligt.
Mit sted er Whistler, Canada. Jeg elsker det.
Jeg tager med min familie hvert år til jul.
Jeg er der på min fødselsdag for at filme topløse videoer.
Men skulle jeg tage mine hunde med eller efterlade dem her?
Jeg vidste ikke, om jeg kunne komme tilbage.
Grænserne var ret strikse. Jeg har to hunde tilbage fra Gary-sagaen.
Jeg ville ikke efterlade dem, for de tror, min husholderske, Mabelle,
er deres rigtige mor.
Og at jeg er en au pair-tøjte,
der valser gennem huset hver tredje, fjerde uge.
Jeg ved ikke, om Mabelle gemmer jordnøddesmør i undertøjet,
men det tror jeg, hun gør.
Jeg tog på internatet.
Jeg ved, man selv skal redde ens hunde, så de ved, at man er moren.
Jeg gik til chowchow-adoption, da det er min yndlingshund.
De ligner levende bamser med lilla tunge og en hale, der går opad.
De er reserverede. Det respekterer jeg.
Jeg gik til chowchow adoption: "Jeg vil have en chowchow-blanding.
Helst en, der er lidt overvægtig. Hvad har I?"
Hun sagde: "Vi har en bror og søster kombi-platte."
Jeg sagde: "Det lyder godt."
Jeg er fra en stor familie og elsker søskendedynamik.
Jeg sagde: "Kom med dem."
Jeg vil aldrig glemme billedet af at se hunden runde hjørnet,
og hans røv var så enorm,
at selvom han løb mod mig, var det det første træk, jeg så.
Og han havde det halskød, jeg elsker. Halskødet svingede frem og tilbage.
Og så havde han underarmskød, der også svingede frem og tilbage.
"Åh gud. Det er en hund, man kan gemme smykker i."
Og så kom søsterudgaven af ham.
Hun var mere en petite filet hun-udgave af ham.
Og hun kom ud og var mere lurvet.
Hun så ud, som om hun lige var steget af en bus fra Guadalajara.
Hun havde alopeci på ryggen.
Skaldet. En skaldet hale. Hun havde en diamantørering i øret.
Jeg sagde: "Slap helt af, bitch. Du er i sikkerhed nu. Du er hos mor."
Så sagde kvinden fra internatet: "De hedder Bertrand og Bernice."
Jeg kom næsten lige der på jorden.
Jeg måtte se væk, så hun ikke troede, jeg var skør.
Jeg sagde: "Gud, det var lige, hvad jeg ville kalde dem!"
Jeg tog dem straks.
"Kom nu. Jeg er jeres mor nu. Kom så."
Jeg kørte dem til dyrlægen, for de var adopterede, og Bernices tænder var slemme.
Hun lignede en fra London.
Og dyrlægen ringer og siger: "Vi begynder operationen nu,
og du skal lige vide, at vi måske skal fjerne alle Bernices tænder."
"Nej. Nej. Hun lever ikke den livsstil længere.
Hun flytter ikke til Bel Air uden tænder."
Snak om en underdog. Hun har brug for to tænder.
Så hun kan tygge og forsvare sig i en nødsituation.
Og så sagde dyrlægen: "Og Bert skal tabe otte kilo."
Jeg smed røret på. Bitch.
Jeg sagde til min husholderske: "Vi skal ikke udskamme den her hund.
Om noget, udvider vi hans størrelse."
Og så begik jeg en afgørende fejl. Jeg rejste for hurtigt, efter jeg fik dem.
Jeg vidste ikke, det var en regel. Jeg var kun væk i 48 timer.
Og jeg kom hjem
og så min husholderske gennem 15 år gå gennem mit køkken med to ankelvægte.
Gæt, hvem der gik bag hende med fire?
Bert.
Jeg siger: "Hvad nu? Hvad sker der?"
Hun siger: "Mama og Papa er på kur."
Jeg sagde: "Er du Mama, og han Papa?
Hvem fanden er jeg i det scenarie?"
"Du er Babygris."
Det kalder min husholderske mig. 15 år sammen, og hun kalder mig Babygris.
Og nu kalder alle mine venner mig også Babygris.
Hun kalder mig Babygris
fordi hun lægger chokolade, Turtles, mit yndlingsslik…
Hun lægger dem på min pude hver aften.
Det ville være rart, hvis jeg boede på hotel.
Men så øger hun indsatsen og fjerner papiret fra de Turtles,
så de ligger nøgne på min pude.
Og så kommer hun hver morgen og siger: "Hvor er pletten, din Babygris?"
Hun prøver at fabrikere beviser mod mig i mit hus.
Hun elsker, at hundene bedre kan lide hende end mig.
Hun kan ikke få nok af det.
Når hun går hver dag klokken 16.30,
sidder Bert ved vinduet og ser hendes minivan køre afsted,
og han bliver sur og slår hovedet ned i jorden
og får hjernerystelse
og er væk til klokken otte, hvor hun vender tilbage næste morgen.
Hvis jeg vil sove med mine hunde, og det er derfor, jeg har hunde…
Jeg vil bare sove med dem.
Hvis jeg vil sove med mine hunde, skal jeg lokke dem
som en mishandler.
Jeg skal give dem snor på inde i huset.
Jeg må sætte dem på inde i huset.
Og jeg skal have en kyllingevinge ud af køleskabet
og tage et af Mabelles tørklæder på, så de lugter hende.
Jeg skal tale spansk på vej mit soveværelse
og sige: "Kom til Mama, Papa. Venga. Vamos."
Jeg har haft engangsknald, der er mindre nedværdigende,
end mit forhold til mine hunde.
Når de kommer op på soveværelset, lokker jeg dem op ad hundetrappen.
Når de ligger på sengen, sparker jeg trappen væk, så de er fanget.
Efter to måneder sagde jeg: "Det er umenneskeligt. De hunde stinker."
Så ringede et internat i Westwood: "Vi har fået en leonberger ind."
"Hvad er det?"
De sendte et foto, og jeg sagde: "Det er ikke min type."
Han vejer 50 kilo. Stor hund. Slank, muskuløs. Det er ikke mig.
Men igen var jeg desperat.
Jeg tog derned og så hunden: "Måske kan vi have en forbindelse."
Så jeg tog ham og kaldte ham Hodor.
Jeg tog ham hjem til Bert og Bernice og tog dem med i soveværelse.
Jeg lukkede døren og tænkte:
"De finder ud af, hvem alfahannen er."
Eller alfa-hunden er.
Lad dem ordne det. Jeg er ikke en helikopterforælder.
Så jeg tog spiseligt pot og sov.
Jeg kan lide at være vildt skæv, når jeg sover om natten.
Bare hvis der sker noget.
Bare hvis der er indbrud, en ubuden gæst eller en voldtægtsmand.
Jeg vil sove igennem det angreb.
Jeg vil ikke vågne om natten og lede efter en steakkniv
eller en panikknap og kæmpe mod nogen.
Jeg vil dø langsomt, mens angrebet sker.
Hvis Michael Jacksons læge stadig var læge, ville han have ham.
Så jeg går i seng. Jeg slumrer hen til drømmeland.
Jeg vækkes af en lyd, jeg ikke har hørt før.
Som en prærieulv i mit soveværelse. Sådan lød det.
Og jeg tænder lyset og kigger, og jeg ser en af mine hunde
viklet rundt om den nye hund, Hodor, som en formskifter.
Jeg vidste ikke, hvem af dem det var, men det var Bernice,
for hun havde stadig en gul negligé på, jeg havde givet hende på.
Hendes øjne var blodskudte og røde, ligesom Michael Jordan i dokumentaren.
Hun så ud til at have læbestift på.
Hun bed Hodors hals. "Åh gud, hun vinder."
Jeg stod op, tog min datter og smed hende gennem værelset
ind i mit skab, og så lukkede jeg døren.
Så kom Hodor efter os, og jeg kæmpede mod ham
og førte ham ud af mit soveværelse og lukkede døren.
Så går jeg ind i soveværelset og kollapser.
Jeg tænker: "Gud, jeg så høj, hvad var det?
Hvem var de mennesker?"
Og så kiggede jeg ned, og mit bryst var fremme.
Og min brystvorte blødte.
Jeg tjekkede, om den stadig sad fast.
Så tænkte jeg: "Det ser jeg på i morgen."
Så tog jeg hundetrinnene
og satte dem op mod sengen og klatrede op ad dem.
Og jeg lå i min seng og skrev en sms til min assistent, Tanner:
"Jeg vil se filmen fra sikkerhedskameraet i soveværelse fra i aften.
"Og hvis du er sød at lægge noget Shania Twain
eller noget andet glad musik på, bliver jeg glad.
Jeg vil gerne se det næste gang, gartneren og jeg tager svampe sammen."
Og i de optagelser…
når man ser det i slowmotion, ser man mig stavre ud af sengen
og ligne Gary Busey.
Jeg tager min egen datter op og smider hende hen over himlen,
mens hun vrider sig i luften med maven mod loftet.
Så på et tidspunkt retter hun sig ud som et egern
og laver en u-vending som en 747 på himlen og kommer tilbage og bider mig i patten.
Med de to tænder, jeg kæmpede for, at hun beholdt.
Jeg tog hende med til Whistler.
Jeg respekterer den hund så meget.
Jeg tog begge to med. "Vi er i et eventyrland.
Jeg sætter nye minder i deres hjerner. De glemmer Mabelle."
Jeg var i karantæne i to uger.
Det sneede hver dag. Jeg kunne kun lufte hundene.
Jeg havde aldrig luftet dem før.
Den anden dag vi gik tur, kom en canadiske kvinde om hjørnet
iført stor parka og Ugg-støvler.
Hun ser Bert og Bernice, og hun…
"Hvad?"
"Hvorfor er de ikke i snor?"
Jeg sagde: "Fordi de er så dovne. De kan ikke engang gå.
De løber ikke. Bare rolig."
"Det er ikke for mig. Andre kan tro, at de er bjørne."
"De har begge tørklæder på."
"Kender du mange bjørne, der klæder sig pænt på, før de dræber?"
Karantænen endte, og jeg ville stå på ski. Men jeg havde ingen med. Det er farligt.
"Åh gud, hvad gør jeg?" Så jeg hyrede en skiguide.
Han blev langsomt til en prostitueret på fuld tid.
Og så fik jeg urinvejsinfektion. Jeg var sådan…
"Det er da løgn?"
Sådan er det at være kvinde. Man er så liderlig og finder en, der penetrerer en,
og så får man en allergisk reaktion mod ham.
Jeg går ned på apoteket, og jeg leder efter et middel mod urinvejsinfektion,
og jeg ser Monistat 3, som er creme, man gnider på sin pikachu,
og efter tre dage er urinvejsinfektionen væk.
Eller hvis man virkelig morer sig og vil forlænge det med fire dage,
er der Monistat 7.
"Er der ikke ti eller 14-dages creme,
hvis jeg vil behandle det som en ferie,
fordi jeg elsker at klø min kutte foran fremmede?
Ved I, hvem der fandt på den medicin? En mand.
Jeg kunne ikke tro det. "Hvad er det her?"
Jeg skriver til min læge i L.A.
I Amerika får vi en Diflucan.
Det er en stor pille. Man tager den, og 48 timer senere er infektionen væk.
Jeg sagde, "Kan du ordinere en Diflucan?"
Han sagde: "Det har de ikke i Canada. Du får noget lignende."
"Okay." Han ringer til apoteket.
Jeg går op og ned.
Jeg er iført skitøj, skistøvler og hjelm. Jeg ligner en kæmpe pik.
Og så kalder han på mig.
Jeg får en pille, der er større end Diflucan.
Den ligner et lille missil.
Så jeg kommer den i munden, drikker vand og går ud og op i skiliften.
Jeg kører op i skiliften med to fremmede, og pillen glider ikke ned i halsen.
"Det er en meget stor pille. Hvorfor glider den ikke ned?"
Jeg gør sådan…
"Jeg må få den ud, før jeg står på ski. Det er farligt.
Jeg kan ikke stå på ski med en pille i halsen."
Jeg når til toppen, den er der stadig. "Jeg må have mere vand."
Jeg går ind i baren og får en margarita. Jeg hælder den ned…
Og pillen vil ikke glide ned i halsen. Jeg er i stor knibe her.
"Hvad sker der her?"
Og så tager jeg indpakning frem fra mine skibukser,
og med stor, fed, sort skrift står der: "Kun til vaginalt brug."
"Åh nej."
Jeg skriver til min læge.
"Hey."
Jeg skrev: "Hey, du."
Jeg skrev: "Pillen, du ordinerede, virker den,
uanset hvilket hul man bruger?"
Han skrev tilbage: "Hvilket hul kom du den i?"
"Hvad?" Jeg tæller mine huller. "Hvad?"
Jeg skrev: "Ikke min røv."
Og han skrev: "Du milde."
De næste 48 timer var ulidelige,
mens jeg ventede på, en surdejsstartpakke kom ud af min mund.
"Fedt. Nu er jeg bager. En canadisk bager."
Efter den fiasko kunne jeg endelig møde en ven.
Kelly. Vi havde stået på ski sammen i nogle dage.
Jeg sagde: "Du er sej og det hele, men jeg leder efter en mand.
Jeg er her i tre måneder, seks måneder. Hvem ved, hvor længe det varer?
Men jeg vil have en at stå på ski med og have sex med, i den rækkefølge,
og du duer ikke.
Jeg kontakter ham aldrig, efter jeg forlader Whistler.
Det er en stor mulighed for en eller anden."
"Jeg kan hjælpe dig." "Godt. Det er perfekt."
"Kom til fest med mig på lørdag."
Jeg tager med til fest i Whistler. Jeg sidder på en sofa.
En mand ankommer, og hun siger: "Det er ham, jeg vil have, du møder."
Jeg kigger op,
og der er en fyr iført kaptajnskasket.
Ja!
Nej. Ikke "ja".
Jeg ved ikke, hvad der sker, når mænd tager kaptajnskasket på.
Men det er pinligt at se på.
Ved I, hvor meget minipik-energi det kræver
at tage en kaptajnskasket på og te dig, som om du har en skibsflåde
eller en flåde af fly?
Ved I, hvor pinligt det er at være sådan: "Jeg er kaptajn nu"?
Nej, du er ej. Du er ikke kaptajn.
Jeg har studeret det længe. Min far gik med kaptajnskasket.
Vi tog færgen over til Martha's Vineyard hver sommer fra Boston.
Han havde kaptajnskasket på. Under hele færgeturen frygtede jeg,
at den rigtige kaptajn kom ned og så min far i halloween-kostume.
Det er kun hvide fyre, der gør det pis.
Sorte tager ikke kaptajnskasket på og ter sig som røvhuller.
Asiatiske fyre finder ikke på den slags, og latinoer gør det heller ikke.
Pitbull gør, men han er i en særlig situation.
Fordi alle i vores samfund, der er en rigtig kaptajn, I ved, helte,
de ville aldrig tage en kaptajnskasket på. Ingen ville se sig selv som kaptajn.
De virkelige helte i samfundet,
som er sygeplejersker, lærere og stewardesser…
Ja. Det er heltene nu. Stewardesser.
Kan I fatte alt det lort, de har måttet finde sig i
de sidste tre år?
Uskyldige kvinder og homoseksuelle mænd,
der bare ville tilbringe nogle weekender om året i Puerto Vallarta.
De skal nu bruge deres vagt på at binde fede republikanere til flysædet.
Utroligt.
Snak om et samfundsmæssigt sammenbrud.
De er ikke udstyret til at bekæmpe kriminalitet i himlen.
Så jeg ser ham straks, og jeg tænker: "Stådrengsmorder.
Det er helt udelukket."
Han ser mig og kommer direkte hen til mig.
"Er du Chelsea Handler?"
"Nej."
Jeg kigger ned, og han har klipklapper på.
"Det er et dobbeltangreb."
Midt i vinterstormen i februar er fyren iført klipklapper.
Jeg er træt af mænd, der forlænger deres visum til klipklapper.
I må have dem på én sæson. Den hedder sommer.
Okay? Udvid ikke grænserne.
Det er vores sko.
De er til os og homoseksuelle mænd, der får pedicure.
Lad være med at vise os fødder. Vi er trætte af det.
Han siger: "Har du noget imod klipklapper? "Ja.
Der er en hel gruppe mænd, der elsker at gå med klipklapper om vinteren
og også skændes med kvinder.
De hedder talibanere.
Husk det, næste gang du vil tage dem på fødderne."
Han siger: "Lad mig bryde isen.
Jeg hedder Gregg."
Jeg sagde: "Lad mig gætte. To G'er?"
-"Hvordan vidste du det?" -"På grund af dit tøj."
Han prøvede igen: "Hvad er dine ti yndlingsbands?"
Jeg sagde: "Nickelback."
Og som et sidste forsøg siger han: "Jeg har stoffer."
"Det var på tide."
Og han tager en plastikpose frem fyldt med en masse kapsler.
Han sagde: "Det er Molly."
Han giver mig en kapsel. Jeg sagde: "Giv mig hele posen."
Jeg sagde: "Hør her,
Grej.
Du har måske kaptajnskasket på, men jeg er kaptajnen nu.
Og du fortjener ikke dine stoffer.
De her stoffer er til kvinderne til denne fest,
der så den mundering ankomme.
"Du virker vred."
Jeg sagde: "Ja.
Jeg er vred på alle kvinders vegne over, at en mand med det tøj på tror,
han kan komme til fest og kneppe en som mig. Det sker ikke."
Jeg er vred over, at efter alt, vi har lært som samfund,
allesammen, både mænd og kvinder, og alt imellem,
allesammen, alt det, vi har lært om magtens ubalance,
og det misbrug kvinder er blevet udsat for,
at mænd ikke bare kommer hen og som det første siger: "undskyld."
Efter alt det, vi har lært om magtens ubalance
og det misbrug, kvinder er blevet udsat for af mænd…
betyder ikke, du eller du er skyldig. Det betyder slet ikke det.
Som samfund skylder I os sgu en undskyldning.
Ærlig talt.
I skændes med os om klipklapper og en kaptajns… Helt ærligt.
Jeg ved, hvis du er en straight, hvid fyr, var der en, der fik dig til at tage med.
Jeg ved, hvis du ikke er pige, bøsse, trans eller non-binær,
så blev du slæbt med hertil.
Jeg ved, at når straight hvide mænd hører min stemme
eller navnet Chelsea Handler, siger de: "Skrub væk!"
Det ved jeg.
Men du behøver ikke at kunne lide mig, for at jeg kan hjælpe dig.
Det er heller ikke let for mig.
Jeg er nødt til at vågne to timer før andre for at af-fisse mig selv.
Jeg skal sidde på kanten af sengen som en baby
og sige et mantra: "Vær ikke en fisse i dag. Du er en."
Men efter al den tid når I stiller os dumme spørgsmål:
"Vi ved ikke, hvad vi skal gøre mere. Må vi stadig åbne døren for jer?"
"Ja.
"I har voldtaget os siden tidernes morgen.
I kan i det mindste åbne døren for os.
Åbn den, luk den, og åbn den igen, din idiot!
Misforstår du hele samtalen?"
Gud, det er utroligt.
Min bror siger: "Ikke alle hvide mænd er skurke."
"Det var der ingen, der sagde. Det har ingen sagt.
Men nu lyder du mistænkelig."
Hvis du ikke er røvhullet… Hvis du sidder i publikum,
er du sammen med en, der har forklaret det.
Er du ikke røvhullet, kender du et, og du skal give beskeden videre.
Ikke mere brok over, hvor svært det er at være en hvid fyr.
Forstår I, hvor fornærmende det er? "Det er så svært at være en hvid mand nu."
Vi vandt lige retten til at gøre, hvad vi vil med vores krop for 50 år siden,
og den bliver taget fra os i dag.
Så kald os ikke hysteriske. Vi er ikke hysteriske.
Jeres mening om racisme og sexisme er irrelevant.
I er ikke ofre for det. I er gerningsmændene.
Jeg var i Whistler tre en halv, måske fire måneder.
Jeg kom hjem
og ni,
ni af mine veninder, som var i heteroseksuelle forhold,
havde skiftet side
og var blevet fuldtids-lebber.
Ni af mine veninder.
Der er en masseudvandring
af voksne, der bliver lesbiske,
som et direkte resultat af mænds opførsel.
Folk, der ikke er homoseksuelle, overvejer at blive det.
I vender os mod jer og hen mod kutte.
Jeg ringede til min søster fra månen og sagde:
"Hey, du og jeg bør måske blive et par."
Hun sagde: "Det vil jeg ikke."
"Det vil jeg heller ikke,
Men der er få at vælge imellem.
Så køb et par Birkenstocks, for vi tager måske til Maine."
Så alvorlig er situationen blevet.
I tvinger mig til at overveje at gå ned på min egen søster.
Derfor dater jeg en filippinsk mand.
Fordi ingen mand har talt til mig eller behandlet mig,
som Jo Koy taler til mig og behandler mig.
Jeg mener…
Nogle af de ting, han siger til mig, kan jeg ikke fatte.
"Hvad?"
Vi var på en af de første dates på en restaurant,
og ejeren, en stor, fed idiot, kom over til vores bord.
Han siger: "Jeg så dit navn på listen, Chelsea.
"Ikke en fan, men min kone er. Men hun er den tredje."
Jeg sagde: "Held og lykke med din fjerde."
Han gik væk fra bordet, og Jo Koy siger: "Det gav mig stiv pik."
Min selvtillid og min uvilje til at finde mig i pis tænder ham.
I stedet for at jeg dæmper mig for at undgå at svække en mand,
tænder jeg ham, som jeg er.
Ved I, hvor sexet det er?
Vi var på Hawaii til thanksgiving og jeg tog bikini på
og sagde: "Kig lige på appelsinhuden på min røv.
Er det slemt?" Han siger: "Hvad?
Appelsinhud gør en kvinde til en kvinde. Det er sgu flot."
Jeg sagde: "Det gav mig stiv pik."
Jeg vidste ikke, det var en sætning.
Jeg sagde: "Jeg skriver det ned, så alle kvinder kan høre det."
Ja!
Jeg er en jødisk pige fra New Jersey,
som aldrig har kunnet lide at give blowjobs,
fordi en fyr fra high school
ødelagde det for de andre, jeg havde sex med.
Han hedder Daniel Lombardo.
L-O-M-B-A-R-D-O.
Jeg prøvede at give ham mit første blowjob.
Ved I, hvor skræmmende det er for en 16-årig pige at gå ned på…
Man ved ikke, hvad man gør, når man kommer derned.
"Jeg fløjter bare."
Jeg prøvede at give Daniel mit første blowjob.
Jeg lagde mit hoved derned,
og så lagde Daniel hånden bag på mit hoved.
Jeg rejste mig og sparkede ham i nosserne.
Nu hvor jeg bliver set og respekteret,
tager jeg Jo Koys hånd og lægger den på mit hoved,
for jeg elsker blowjobs nu. Jeg kan ikke få nok af dem.
Jeg sætter tit min Invisalign i.
Forleden optrådte vi begge i Missouri. Jeg var i Kansas City, han i Springfield.
Vi var to en halv time fra hinanden, men vi havde to aftener med et show.
En aften og den næste aften. Det er to aftener.
Han skrev efter første show: "Du skal have et godnatkys.
Jeg kan ikke være så tæt på uden et kys."
Han kørte to en halv time derhen og to en halv time hjem.
Det ville jeg aldrig gøre.
Vi kom hjem til New York, og jeg sagde: "Pis, jeg glemte at købe tamponer."
Han siger: "Skat, jeg henter dem."
Jeg siger: "Nej, klokken er 2.30.
Det er New York. Det er farligt. Jeg går med."
Han så på mig, satte mig ned og sagde: "Du har købt tamponer hele livet.
Jeg køber dine tamponer fra nu af."
Det gav mig lyst til analsex.
Okay? Så begynd at sige den slags, gutter.
Jeg skriver en håndbog til mænd, der hedder Filippineren i mig.
Sig det til os. I behøver ikke tro på det. Sig det, og I begynder at tro på det.
Og vi begynder at høre det.
Det vil vi høre. Vi vil høre, at appelsinhud er sexet.
Hvis du sidder her og ikke har fundet den rette endnu,
skal du ikke sænke standarden eller gå i panik, fordi du bliver gammel.
Den rette kommer, og de har ikke klipklapper og kaptajnskasket på.
Jeg sagde til ham: "Jeg elsker dig til månen og hjem igen."
Han sagde: "Skat, du ved ikke engang, hvor månen er."
Tak, Nashville! Mange tak!
Tak!
Tak, venner!
Tak!
JEG TROR STADIG PÅ KÆRLIGHED. NU VED JEG MERE END NOGENSINDE, AT DEN RETTE KOMMER.
Tak, Nashville! Det var fandeme fedt.
Tekster af: Pernille G. Levine