Десь у 2005
ми з мамою були в заміському клубі «Палм-Біч».
Це був прекрасний день. Ми грали у гольф.
І ми піднялися сходами на балкон, щоб пообідати.
Ми сіли. І там була лише одна пара.
Це був Берні Мейдофф зі своєю жінкою Рут,
і моя мати одразу помітила.
«О, це Берні».
Вона підійшла, привіталася і представила мене.
«Це Джеф, мій син. Він має у вас рахунок».
Я потиснув руку пана Мейдоффа.
І я був вражений.
Він був богом Палм-Біч.
Він був богом фінансів.
Ми повернулися за стіл,
і моя мати сказала у своїй манері:
«Ох, який чудовий чоловік».
Але потім вона сказала: «Проте в нього є одна особливість.
Він ніколи не дивиться в очі».
Моя мати найпершою це зрозуміла.
Просто не могла пояснити.
Бо цей бог був демоном, дияволом.
Берні Мейдоффа заарештовано.
Він засновник Bernie Madoff Investment Securities.
Йому 70 років.
Він старожил на Волл-стріт.
Берні Мейдофф, 70 років, заарештований ФБР.
Цей видатний чоловік на Волл-стріт нібито, але він сам це визнає,
зруйнував багато життів, фондів, репутацій на Волл-стріт і по всьому світу.
Дорога ганьби й штовхань.
Не штовхайте мене.
Люди думають, що знають цю історію.
Вони думають, що це історія про одну людину,
але коли зняти завісу, вона насправді про набагато більше.
Берні Мейдофф керував найбільшим злочинним бізнесом в історії Волл-стріт.
Він був фінансовим соціопатом, серійним фінансовим убивцею.
Він був мені як дядько.
Він був тим, ким я захоплювався і кому довіряв,
а потім з'явився монстр, який живе в цій брехні.
Довіра. Зрада. Чисте зло.
Через сто років люди будуть пам’ятати цю історію.
Ідеться про 64 мільярди доларів.
Коли ти бачиш стільки нулів,
це вражає.
Треба було пройти через дзеркало в цю альтернативну реальність,
де не було нічого справжнього.
Це все був фальш. Гроші випарувалися.
Зникли.
Одна річ — втратити свої заощадження.
Але втратити ще й будинок — це жахливо.
Як йому вдавалося так довго обманювати стількох людей?
Того, що сталося, можна було уникнути,
і так багато людей не завадили цьому через жадібність.
Мова про великі банки.
Мова про регуляторні агентства.
Мова про всю цю екосистему,
що остаточно й безповоротно розвалилася.
Якщо ти вкладаєш у щось мільярди, треба все перевіряти.
Навіть якщо Бог надсилає резюме,
читай рекомендацію.
Пане Мейдоффе, за власним визнанням, ви заробляли на життя брехнею.
-Чи не так? Ви заробляли на життя брехнею. -Так.
Ніхто не може зрозуміти, чому Берні Мейдофф зробив це.
У нього був дуже успішний бізнес, якому заздрили всі на Волл-стріт.
Усі кажуть: «Навіщо Берні Мейдоффу вчиняти найбільше шахрайство в історії?»
У цій індустрії усе не так, як здається.
Тому вона працює,
бо… Ви також маєте зрозуміти одну річ.
Єдине, що їх усіх об'єднує,
усіх у цій галузі, це жадібність.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
2008
Ми починаємо наш вечірній репортаж про так звану
найгіршу фінансову кризу сучасності.
Безумовно, найбільшу фінансову катастрофу в цій країні за десятиліття.
У 2008 економіка зазнавала краху.
Це був Армагеддон.
На Волл-стріт настала криза.
Потрясіння від цих проблемних кредитів на нерухомість.
Іпотечні брокери продавали іпотеку людям, які не могли собі її дозволити.
На Волл-стріт знали, що більшість з них були мотлохом,
пакували їх і продавали своїм клієнтам, після чого вони прогорали.
Конфіскація закладеної нерухомості по всій країні зросла на приголомшливі 87%.
Цього року ціни на нерухомість можуть упасти більш ніж на пів трильйона доларів.
Це приголомшливо. Усі втрачають свої домівки.
Фондовий ринок розвалюється.
Кожен день гірший за попередній.
Індекс Доу впав майже на 450 пунктів.
Ми щойно досягли близько 730.
Ми ніколи такого не бачили.
Поширення рецесії США бентежило трейдерів у Токіо.
Кожен банк розвалювався на шматки.
Lehman Brothers почне процедуру банкрутства.
Фінансова криза продовжує сіяти паніку.
Ми стоїмо перед перспективою глобального краху.
Це була катастрофічна подія, що трапляється раз на століття,
яка спричинила бійню у всій системі,
а також був Берні.
До того, що виявилося
найбільшою схемою Понці в історії Волл-стріт.
Наслідки звинувачень проти Берні Мейдоффа
в усвідомленні того, що 50 мільярдів доларів, які інвестори думали, що мають,
просто зникли.
Як ви почуваєтеся?
Берні Мейдоффа заарештували у четвер 11 грудня 2008.
Ранок п'ятниці, агенти ФБР приїжджають до офісів Мейдоффа
в дуже елітному Ліпстік Білдінг на східній стороні Нью-Йорка.
Ми зайшли в хол Ліпстік Білдінг,
і там усе нагадувало сцену з фільму «Франкенштейн»,
де зібралися розлючені селяни зі своїми вилами й смолоскипами,
які хочуть піднятися нагору, щоб убити монстра.
Тож агенти ФБР піднімаються у своїх рейдових куртках,
і я перший агент, який заходить у двері.
Усіх працівників загнали на 19 поверх.
Там просто повний хаос.
Працівники кричать,
намагаючись зрозуміти, що сталося.
ФБР було головним у кримінальному розслідуванні,
але працювали й податкова служба, Міністерство праці, бухгалтери,
агентство, що наглядає за брокерською індустрією, SIPC.
Вони починають відключати людям доступ.
Я був трохи здивований, тому що все мало вигляд законного бізнесу.
Скрізь комп'ютери, годинники, що показують різні часові пояси…
Усе нагадувало законний торговий бізнес.
Поки ми проводимо обшук,
я заходжу в офіс Берні і починаю розуміти цю людину,
хто він та що він.
Ліворуч висять копії Ліхтенштейна, усі з мотивом бика.
Для мене бик означає не бичачий ринок,
а маячню сивої кобили.
А прямо за його столом стоїть дуже сучасний витвір мистецтва,
і це величезний саморіз.
Я думаю, що цей саморіз — символ того, що він сам по собі й чхав на всіх.
Офіс під охороною, Мейдофф під вартою, і ми знаємо, що зникла купа грошей.
Найбільшою проблемою було те, що ми не знали, як це сталося.
Перед тобою купа робітників,
і ти не знаєш, хто винний, а хто невинний.
Ми хочемо знати, скільки людей постраждало.
Скільки грошей украдено?
Які були масштаби?
І ми хочемо знати, хто займався цим разом з ним.
Хто учасники цієї гри? Яка роль кожного?
Де гроші?
Кому був вигідний цей злочин?
Тому що неможливо керувати схемою Понці на 50 мільярдів доларів так,
щоб ніхто про неї не дізнався.
У випадку з Берні Мейдоффом дуже важко зрозуміти,
де закінчилася правда і почалася брехня.
Слухайте, я не пишаюся тим, що зробив те, що зробив.
Я годинами намагався проаналізувати, чому я зробив те, що я зробив.
Моєю проблемою було те, що я завжди хотів догодити всім.
Коли я почав займатися бізнесом, люди виявили велику віру в мене.
Я приніс їм купу грошей,
і всі в індустрії вважали мене колосальною історією успіху,
чим я й був.
Пане Мейдоффе, ви згідні з першим реченням сьомої сторінки?
Що це точний опис вашого бізнесу?
«Коли Мейдофф відкрив малий бізнес в 1960…
-Так. -…у нього було близько десяти клієнтів,
і це були рідні й друзі?» Так.
Що ж, повернімося до самого початку.
Берні Мейдофф — син єврейських іммігрантів.
Його дідусь і бабуся приїхали з Росії та Польщі.
Він виріс у Лорелтоні, Квінс,
недалеко від Нью-Йорка.
Важливо розглядати ранні роки Мейдоффа в правильному історичному контексті.
Сполучені Штати та більша частина світу пережили
найжахливішу депресію 30-х років,
а потім війну 40-х років.
Півтора десятиліття неспокою, травми.
Тому вже в 50-х роках виникла жага тиші, миру, нормальності,
і ця жага стала
конформістською культурою американських передмість.
Багато американців переходять у новий середній клас.
Обіцяють майже необмежені можливості споживання.
І саме тоді батько Берні зміг перевезти сім’ю
до Квінса, район людей середнього класу.
Батьків Берні звали Ральф і Сільвія.
Мати була домогосподаркою.
Батько працював різноробом.
Берні — звичайна дитина, яка ходить у державну школу.
Він був трохи незграбним. Зокрема, я чув одну історію.
Він не міг змусити дівчинку піти погратися з ним.
Тоді він запропонував їй 25 центів,
і вона вийшла пограти з ним.
Берні в дуже молодому віці навчився, як мотивувати людей грошима.
У старших класах він був рятувальником.
Він вважав себе не тільки творцем добра,
а й захисником.
«Я допоможу всім».
І він підробляв продажем обладнання для поливу газонів.
Він хотів заробляти.
Він був налаштований на успіх.
Берні зустрів свою майбутню дружину Рут Алперн на вечірці в підвалі друга.
Це був час коротких шкарпеток і кльош спідниць.
Це був шкільний милий роман.
Рут була дуже розумна.
Після закінчення середньої школи вона вступила в коледж,
що тоді було незвичним для жінок.
Вона була красива й елегантна.
Вона походила з багатшої сім'ї.
Її батько Сол Алперн керував успішним бухгалтерським бізнесом у Нью-Йорку,
тож вона була його знахідкою.
Батько Рут вважав, що Берні їй не підходить,
що вона варта кращого,
що цей хлопчина ніколи не зможе зробити з себе успішну людину.
Тато Берні хотів сина-юриста,
і хлопець добре вчився, щоб вступити до юридичної школи.
Він провів там один рік і більше не зміг це терпіти.
Берні Мейдофф жив у тіні невдачі.
Сім'я Берні була охоплена невдачею.
Його тато мав кілька бізнесів.
Усі зазнали невдачі з тієї чи іншої причини.
Спочатку на будинок наклали податкову заставу.
Потім його матері довелося працювати в місцевому банку крові,
щоб допомогти сім'ї пережити це.
Не так мала б жити успішна сім'я з передмістя,
і це прищепило Мейдоффу
беззаперечну вимогу досягти успіху,
щоб не бути невдахою, як його батько.
Кожен з нас має можливість жити краще, ніж ми живемо зараз.
Він хотів швидкого, яскравого успіху на Волл-стріт.
Волл-стріт — фінансовий центр країни.
Керівний центр бізнесу та промисловості в Америці.
Це був час на Волл-стріт, коли «швидкий» і «яскравий» були ключовими словами.
Це були 60-ті, роки ґоу-ґоу.
Високий ризик, високі доходи.
Молоді трейдери, фінансові менеджери ринули на післявоєнний ринок.
Завдяки інвестиційним банкам
ми можемо інвестувати наші заощадження, активізувати свої виробництва
та постійно отримувати улюблені товари та послуги
дедалі вищого рівня.
У нас є привілей забезпечити майбутнє Америці.
Через кілька тижнів після одруження з Рут
Берні вирішив поставити свій прапор
на крихітному письмовому столі в бухгалтерській фірмі батька Рут.
Він почав із 5 000 доларів
і зареєстрував Bernard L. Madoff Investment Securities, BLMIS, у 1960 році.
І Рут брала участь у бізнесі.
Вона допомагала з управлінням і часто мала справу з чековою книжкою.
Берні з самого початку вважав себе хорошим хлопцем,
який хотів протистояти системі
та перемогти їх у їхній грі.
Берні почав торгувати позабіржовими акціями.
У той час фондовий ринок для більшості заможних американців
був Нью-Йоркською фондовою біржею.
Але існував величезний ринок, якого не бачили більшість інвесторів
і у якого не було будівлі, так званий позабіржовий ринок.
Він складався з купки дилерів і трейдерів з телефонами,
ось і все.
Цей ринок складався зі сміття, якщо дозволите,
компаній, що були недостатньо поважними,
були надто малими або відверто скандальними,
що торгували рожевими аркушами
поза біржею, за межами Нью-Йоркської фондової біржі.
І Берні був готовий купувати або продавати
з дедалі більшого списку позабіржових акцій.
І ніхто точно не знав, які ціни встановлювалися на ці акції.
Тоді ще не було комп’ютерів, Інтернету. Для цього не існувало програми.
Буквально ви берете телефон, дзвоните Боббі в Бостон і говорите:
«У мене є 100 акцій». Він каже, що купить 100 акцій.
Телефоном домовляєтеся про ціну,
а потім надсилаєте їм сертифікати поштою.
Це був Дикий Захід Волл-стріт.
Ризики були величезні.
Потенційні прибутки були величезні.
Треба було мати сталеві нерви, крижану воду у жилах,
щоб могти орієнтуватися на цьому ринку день у день.
У Берні це було.
Це був дуже успішний бізнес, який швидко ріс.
Але на стороні
він почав керувати дуже маленьким інвестиційно-консалтинговим бізнесом.
Берні думав: «Крім позабіржового бізнесу,
я можу керувати фінансами людей, діючи як інвестиційний радник».
І ось так можна керувати грошима людей.
Ви інвестуєте їхні гроші і намагаєтеся заробити для них дохід,
але ви отримуєте попередню плату, а не комісійні.
Це набагато вигідніше, ніж вести комісійний бізнес.
Виявляється, що його тесть Сол Алперн
має багато клієнтів, для яких він вів бухгалтерію
і яких направляв до свого зятя.
Отже, Берні зібрав групу з 20–24 людей, які хотіли інвестувати разом з ним.
Форма, якої набув інвестиційний консалтинговий бізнес Мейдоффа,
була дещо незвичайною, і я можу сказати, що вона трохи виходила за рамки.
Сол Алперн
замість того, щоб дати Берні відкрити рахунки для цих клієнтів,
вирішив полегшити завдання своєму зятю.
Він збирав усі їхні гроші,
а потім віддавав їх Берні для інвестування.
А потім, коли Берні звітував про прибутки,
Сол розподіляв їх між інвесторами в пулі.
Уважний юрист сказав би Сол Алперну: «Так робити не можна».
Це був фактично нерегульований спільний фонд.
Якщо у вас понад 20 рахунків,
ви маєте зареєструватися в уряді, у Комісії з цінних паперів і бірж.
Але Берні Мейдофф не реєструвався як інвестиційний радник.
Отже, з самого початку
можна побачити поділ на клітини, який сформував решту кар’єри Берні.
У нього був законний торговий бізнес на позабіржовому ринку.
А ще в нього був приватний інвестиційно-консалтинговий бізнес,
про який мало хто знав,
і яким він насправді керував не за усіма правилами з книги правил.
Він рішуче налаштований нізвідки й з нічого досягти успіху на Волл-стріт,
уникнути невдачі, яка спіткала його батьків, і піднятися на вершину.
У своєму неофіційному інвестиційному бізнесі
Берні інвестував заощадження своїх клієнтів у надзвичайно спекулятивні акції.
Він заробляв гроші, він ризикував, він дуже ризикував.
І ось настав травень 1962 року.
Головною новиною став масивний обвал на ринку,
біржові ціни падають,
і на акціях втрачено понад 20 мільярдів доларів.
Найбільший спад з 1929 року.
Раптом ринок просто впав, як камінь,
і першими цінними паперами, які розвіялися, мов дим,
стали спекулятивні акції, які Берні купив для цих приватних клієнтів.
Вони зникли майже одразу.
Теоретично клієнти втратили свої гроші.
Загальна сума їхніх інвестицій, склала 30 000 доларів.
Я відчував провину через те,
що вони купили акції, бо я сказав їм купити акції.
Але замість того, щоб визнати,
що він пішов на безглуздий ризик з їхніми грошима і все це втратив,
він вирішує їх приховати.
Йому довелося піти до свого тестя Сола Алперна і позичити 30 000 доларів,
і він усе повернув.
Він використовує ці 30 000 доларів, щоб повернути їх на їхні рахунки,
а потім бреше їм про те, що він зробив.
Результатом його брехні стало те, що він видавався генієм.
Він видавався неймовірно успішним,
блискучим стратегом, який пережив
найгірший тиждень на фондовому ринку з 1929 року, не втративши ні цента.
У нього було лише два варіанти: змиритися з тим, що він брехун або невдаха.
І вибір, який він зробив, означав те,
що йому було набагато легше жити з тим,
що він брехун, ніж з тим, що він невдаха.
Увесь світ спостерігає!
А потім настали 1970-ті.
Північний В'єтнам знову зазнав лютих ударів.
Люди повинні знати, шахрай їхній президент, чи ні.
На нас насувається рецесія.
Черги на заправках були в 10–12 кварталів.
Нинішній спад економіки може загостритися.
Зростало безробіття, різко зростали ціни на газ, злітали до небес.
Почала набирати обертів інфляція,
яка раптом призвела до рецесії.
Волл-стріт зазнала найразючіших змін у своїй історії.
Це був наче уповільнений біржовий крах.
Коли Берні опинився в 1970-тих роках,
то вирішив, що настав час переїхати в офіс на Волл-стріт 110,
і його законний торговий бізнес ставав більш консервативним.
Берні Мейдофф став так званим маркетмейкером.
Коли купуєш цінні папери,
купівля 100 акцій у того, хто їх продає, — це не зовсім те, що відбувається.
А насправді
є посередник, який вже купив ці 100 акцій.
По суті, ви купуєте в посередника.
Ось ким був Берні Мейдофф — гуртівником.
Він фактично збирав цінні папери,
а потім повертався і продавав їх, коли хтось інший хотів їх купити,
і він отримував комісію, пару центів за кожен продаж.
Ось хто такий маркетмейкер.
Їхнім обов'язком є купівля та продаж акцій в хороші чи погані часи.
Його бізнес з продажу акцій росте так швидко,
що він наймає свого брата Пітера.
Вони були справжніми стратегами, піонерами комп’ютеризованої торгівлі.
Коли з'явилися комп'ютери,
процеси на Волл-стріт кардинально змінилися.
Це початок нової ери, започаткованої величезною силою революції.
Комп’ютери настільки важливі, що змінили шлях цивілізації.
Найбільшим гравцям, що переїхали на Волл-стріт було недостатньо 200 акцій.
Вони хотіли торгувати щонайменше 20 000 акціями.
У 70-х роках купівля та продаж акцій займали дуже багато часу.
Зазвичай це займало кілька тижнів.
На Волл-стріт потрібні люди, які можуть швидко здійснювати цю торгівлю.
Для цього потрібна комп’ютеризація, і тоді Берні зловив хвилю успіху.
За допомогою комп’ютеризованої торгівлі він міг укласти угоду за три дні.
Це було щось нечуване.
Маючи можливість прискорити свій процес, він міг змагатися
за великий інституційний бізнес у своїй законній діяльності.
Це дало йому велику перевагу.
Його геніальність полягала в тому, що він об'єднав
усі позабіржові ринки, рожеві аркуші, якісь невеличкі фірми,
а не фірми із репутацією,
у так званий один комп'ютерний екран,
у те, що стало NASDAQ та NASD.
Він узаконив той бізнес.
Сьогодні Apple, Google, Microsoft — це компанії NASDAQ.
Його законна брокерська фірма процвітала.
І тому було ще більш дивно те,
що цей його тіньовий інвестиційно-консалтинговий бізнес,
про який ніхто не знав, також розвивався.
Люди говорили про Берні та його успіх.
Він їздив улітку в Кетскіллз,
збираючи гроші від друзів та інших членів родини.
Вони думали, що він буде зіркою.
До нього все ще приходили люди від батька його дружини Сола Алперна,
і протягом багатьох років у Сола працювало двоє бухгалтерів,
Френк Авелліно та Майкл Біенес.
У 1970-х Сол виходить на пенсію, і вони називають фірму «Авелліно й Біенес»,
або «А і Б».
Майкл Біенес і Френк Авелліно — союз, укладений десь за небесами.
Авелліно та Біенес знали,
що Берні Мейдофф керує фінансами родини та друзів Сола.
Але саме тоді, коли Сол вийшов на пенсію, Авелліно та Біенес відчули запах грошей.
Вони як діти в магазині солодощів.
Вони почали створювати один з перших фідерних фондів Берні,
збираючи гроші від усіляких інвесторів,
корпорацій, сімейних офісів і трастових відділів, приватних осіб,
об’єднуючи їхні гроші у фонд
і надсилаючи в неофіційний інвестиційно-консалтинговий бізнес Берні.
Вони залучали своїх клієнтів,
друзів своїх клієнтів, родичів своїх клієнтів.
За збір цих грошей вони беруть попередню плату
і починають приносити Мейдоффу ріки грошей для бізнесу.
Авелліно та Біенес не були хедж-фондом чи фондом Волл-стріт.
І не були фінансистами. Вони були бухгалтерами.
І вони не реєструють інвестиційний бізнес, а це незаконно.
Вони брали гроші у своїх клієнтів
і передавали їх секретному менеджеру, чиє ім’я не розголошували,
навіть не повідомляючи клієнтам, куди йдуть ці гроші,
і цим менеджером був Берні Мейдофф.
Наприкінці 70-х Берні почав відчувати американську мрію успіху.
Берні та Рут мають двох синів, Ендрю та Марка.
Він був сім’янином, він щиро любив свою сім’ю,
і йому вдалося перевезти їх в дуже гарне передмістя
Рослін, Лонг-Айленд — одне з найбагатших поселень на узбережжі.
Він настільки шикував, що добирався до Манхеттену гідропланом,
а не потягом чи транспортом на Лонг-Айленді, як усі.
Ми перейшли від кризи до надії, впевненості та можливостей.
Уряд, у якому високі податки, надмірні витрати та надмірне регулювання,
вставив палиці в колеса наших вільних ринків.
У наших планах на наступні чотири роки
ми пустимось у вільне плавання.
Упродовж 80-х років
у Америці почався бичачий ринок, що дуже швидко став глобальним явищем.
Це був початок глобалізації. Усі хотіли бути на фондовому ринку,
і законний торговий бізнес Берні почав приносити великі гроші.
Волл-стріт у 80-х була шаленою.
Панував великий ажіотаж, і люди заробляли гроші.
Я чула, що було багато кокаїну, багато випивки,
багато частувань у ресторанах.
Усі фірми брали на роботу.
Я почала працювати на Берні Мейдоффа в липні 85-го.
Берні був надзвичайно загадковим.
Його шанували на Волл-стріт,
він входив до ради директорів NASDAQ.
Він завжди летів до Лондона і проводив зустрічі.
Він заходив у торговельний зал,
купував щось, і ринок зростав.
Він продавав, і ринок падав,
і він здобув репутацію майже всезнайка.
Законна фірма Берні була надзвичайно прибутковою.
Вони з Рут переїжджають у чудовий пентхаус на Манхеттені.
Він купив дачу в Монтоку. Він вступив до заміського клубу.
Він купив човен.
Тепер Берні точно міг поглянути тестю в очі
і сказати: «Я казав, що буду успішним».
Я почав свій бізнес буквально з 500 доларів.
У мене не було нічого.
Я був хлопчиком з Квінса.
Не вступив до Гарварду.
І раптом у 1987 році я досяг великого успіху.
Я був багатієм.
Ми заробляли багато грошей.
Ми росли, ми наймали більше трейдерів.
Берні хотів більш престижну будівлю,
тож десь улітку 1987 року ми переїхали на третю авеню, 885,
у Ліпстік Білдінг.
Це дуже незвичайна будівля.
Вона схожа на футляр помади.
Переїзд Берні в центр міста у відомий хмарочос
вразив інвесторів. Він вразив працівників.
І навіть регуляторів.
Тож це було частиною нового елітного образу, який створював собі Берні.
Коли ми вперше переїхали, офіси були просто приголомшливими.
Сучасні, у високотехнологічному стилі.
Там було багато вікон. Там було дуже яскраво.
Коли я почала працювати на Берні Мейдоффа в 1987 році,
там панувала надзвичайно сімейна атмосфера,
тому що вони були дуже сімейними людьми.
Була приємна атмосфера, було дуже комфортно.
Було дуже безпечно.
Майже всі, хто там працював, були родичами,
були друзями родичів.
Там працювали діти Берні, Марк і Енді.
Марк і Енді були справжніми американцями.
Кожен би пишався такими дітьми, як вони.
Мені подобався його брат Пітер, він відповідав за дотримання вимог.
У Рут був свій офіс у фірмі.
У неї була лагідна вдача.
Вона була прекрасною матір’ю.
Було видно, що Берні та Рут дуже любили своїх дітей.
Вона обожнювала Берні, і я думаю, що вона була людиною, якій він довіряв.
Якось Берні сказав мені: «Рут — чудова партнерка».
А Берні був дуже щедрим.
Багато віддавав на благодійність.
Він оплатив авіаквитки на медовий місяць
для всіх їхніх співробітників, коли ті одружувалися.
Він був членом правління Єшиви. Працював зі Спеціальною Олімпіадою.
Колись він оплатив жінці операцію на серце.
Мейдоффи взяли всіх з їхніми сім'ями на літній відпочинок
у Монток й поселили їх у готелях.
Ми грали у волейбол на пляжі.
Ми влаштовували справжні вечірки, багато пили.
Ми танцювали, і це було весело.
Але була й інша сторона Берні.
Він прискіпливо ставився до своєї зовнішності, до свого оточення.
Усе мало бути бездоганним.
Якби він подивився на торговий стіл
і побачив, що монітор комп'ютера стоїть трохи криво,
він би мусив піти й поправити, щоб він стояв рівно.
Навіть якщо хтось користувався ним, він поправляв його, проходячи повз.
Не можна було ставити срібні рамки або щось, що не було чорно-сірим.
Не можна було ставити вазони на стіл.
Усе мало бути однаковим.
З часом
він став більш суворим.
Безперечно були дні, коли відчувалася напруга
і хотілося триматися подалі від нього.
Ти ніколи не знав, чи накинеться він на тебе.
Сучий сину. Стули пельку!
Пам’ятаю, як одного разу Берні кричав на свого брата Пітера.
Вали з мого кабінету!
Мені стало так погано.
Я підійшла і сказала: «Зупиніться, прошу».
І Пітер відступав, бо Берні був тираном.
Це була його інша сторона.
Я думаю, що Пітер, мабуть, трохи боявся Берні,
як й усі ми трохи боялися Берні.
Він хотів контролювати людей,
і саме тому він так ставився до них,
щоб могти контролювати.
Берні міг перемикнутися за секунду.
Я бачила його дуже добрим і дуже турботливим
і бачила його дуже жорстоким.
-Якого біса ви робите? -І заставав тебе зненацька.
Гадаю, усередині Берні жило багато людей.
Він був складною людиною.
Я думала, що він відчуває сильний тиск.
Уранці фондовий ринок перебував у вільному падінні.
У торгових залах на Волл-стріт виникла паніка.
Ордери на продаж надходили від великих інституційних інвесторів,
приватних інвесторів, спільних фондів,
стурбованих інфляцією, ростом процентів,
падінням долара та величезним бюджетним та торговельним дефіцитом.
Понеділок 19 жовтня 1987
був одним з найстрашніших днів у моєму житті.
Відтоді як я прийшла на роботу, а ринок відкрився о 9:30,
допоки він не закрився, панував гамір.
За дві години після відкриття
промисловий індекс Доу-Джонса впав на 200 пунктів.
Неймовірна активність.
Це божевілля і, я б сказала, якийсь страх і паніка.
У часи краху всі фірми на Волл-стріт хотіли продати акції.
У нас дзвонило так багато телефонів, що ми були завалені замовленнями.
Люди кричать, ми пишемо квитанції.
Я почувалася, як у зоні бойових дій.
Пам’ятаю, подзвонив дядько, я взяла трубку, а він каже:
«Заходять троє в бар…»
Я кажу: «Семе, я не можу зараз говорити, бувай».
Ми мали підтримувати впорядкований ринок.
Маркетмейкер — це той, хто хотів бути покупцем
і продавцем в останній інстанції.
Тож ми були єдиними, хто купував.
Багато компаній не брали слухавки,
і я чітко пам’ятаю, як Берні кричав:
«Беріть слухавку. Ми не будемо фірмою, яка не відповідає».
Тому ми піднімали слухавку і купували багато акцій.
І я лише натискала кнопки на комп’ютері. Униз, униз,
опускаючи свій ринок.
Здавалося, що він не перестане падати.
На Нью-Йоркській біржі був гамір, коли на шокованих трейдерів
навалилося понад пів мільярда ордерів на продаж.
Ні в кого немає конкретної причини.
Тут діє якась темна, похмура психологія.
Однозначно панічний продаж.
Паніка, повна паніка. Усі божеволіють.
Для брокерів і трейдерів це було справжньою катастрофою.
Різанина.
Раптовий крах повернув спогади про доленосний жовтневий день 58 років тому,
крах 1929 року, який проголосив початок Великої депресії.
Це було страшно. Це було приголомшливо.
Це було спустошливо.
Та Берні, здавалося, ніколи нічого не хвилювало.
Насправді він був досить байдужим і спокійним.
Це було тим, що змушувало нас поважати його.
бо це були його гроші.
Його ім'я пише на дверях, Bernard L. Madoff Investment Securities,
і ми були однією з небагатьох фірм, які виконували свою роботу.
Ми працювали.
Берні продовжував купувати.
На відміну від інших маркетмейкерів на Волл-стріт,
які мали зобов’язання купувати акції,
навіть коли вони падали, навіть якщо губився дохід,
це зобов'язання маркетмейкера. Вони не піднімали слухавки.
Ви не могли зв'язатися з ними й здійснити трансакцію. Але могли з Берні Мейдоффом.
На Волл-стріт панує шок і недовіра.
П’ять років здавалося, що великий бичачий ринок невловимий.
Рівень довіри був дуже високим.
Потім настав жовтень, а потім Чорний понеділок.
Незрозуміло, скільки законний бізнес Берні втратив у результаті краху 1987,
але той факт, що Берні був лідером
як у комунікаційних, так і у торговельних технологіях, дозволив йому
тримати фірму Мейдоффа відкритою, працювати й обслуговувати клієнтів.
Це принесло йому визнання КЦПБ, визнання Нью-Йоркської фондової біржі.
Він виступав на слуханнях у Конгресі,
допоміг переписати книгу правил,
щоб ринок працював під час кризи, як під час Чорного понеділка.
Про Берні Мейдоффа почали говорити
як про людину слова, як про надійну, віддану людину,
і це сформувало його репутацію.
Він почав працювати в радах промисловості.
Його почали запрошувати на регуляторні круглі столи,
і він тричі обирався головою правління NASDAQ.
А на початку 90-х він був надійним, поважним державним діячем Волл-стріт.
Берні живився тим, що був «авторитетом».
Йому сподобався п'єдестал, на який його поставили люди,
і, думаю, що більше його підносили,
то більше він закохувався в цю пошану.
Читайте по губах,
жодних нових податків.
Запалювання і зліт.
Люди дуже важко працюють,
проводять мало часу з дітьми, працюють ночами та у вихідні.
Бізнес-новини цього ранку.
Мітинг щодо технологічних акцій
допоміг синім фішкам сягнути рекордних показників.
Я влаштувався у компанію Берні Мейдоффа, здається, це був 1991.
У Берні Мейдоффа була бездоганна репутація.
«Берні чудова людина. Він дуже активний член громади.
Він щедрий. Тобі сподобається працювати в нього».
Це були дуже сприятливі часи для ринку.
Саме тоді почався розквіт епохи технологій.
З'явився Інтернет.
На фондовому ринку стало більше людей.
У Доу-Джонса є вебсайт.
Цифри в реальному часі. Ті, які трейдери бачать на Волл-стріт.
Таким чином з'явилося більше компаній і клієнтів.
Це був чудовий час для торгівлі акціями,
бо завдяки технологіям вони стали ефективніші, а прибутки стрімко зростали.
Мейдофф отримував десь
5–7 відсотків від усього обсягу Нью-Йоркської фондової біржі,
це дуже багато для невеликої компанії.
Найближчим часом нічого не зміниться, хіба що ринок піде на спад.
Берні розвиває законний ринковий бізнес
і водноча він дуже тихо
розвиває свій інвестиційно-консалтинговий бізнес,
який від усіх приховує
і тримає окремо від ринкового бізнесу.
Спочатку доходи для інвесторів становили 11 відсотків,
але насправді він давав від 15 до 19%.
У нього були стабільно високі прибутки.
Те, що почалося в середині 60-х років, цей маленький
інвестиційний бізнес для бридж-клубу
усе більше зростав.
І Авелліно з Біенесом продовжували переправляти купу грошей
у руки Берні Мейдоффа.
Авелліно та Біенес керують своїм фідерним фондом
дуже непомітно, дуже тихо,
ніколи нічого не писали,
доки один із їхніх субпідрядників,
який створював спільний фонд та залучав до нього друзів і родину,
не порушує першу заповідь Авелліно та Біенеса
і пише щось.
У 1992 році брошура була доведена до відома
Комісії з цінних паперів і бірж.
КЦПБ — регуляторне агентство, головною місією якого є захист інвесторів.
І в брошурі фактично було написано:
«Ми пропонуємо стовідсоткову безпеку інвестиціям.
За 20 років у нас не було жодної невдалої транзакції,
і в основному це торгівля без жодних ризиків».
КЦПБ дивиться на брошуру і відразу розуміє,
що там щось не чисто.
Не можливо забезпечити стовідсоткову безпеку торговим інвестиціям.
Немає торгівлі без ризиків.
І розслідування привело їх до цих двох хлопців,
Френка Авелліно та Майкла Біенеса.
Авелліно та Біенес добровільно прийшли до КЦПБ зі своїм адвокатом.
Вони хотіли, щоб Авелліно й Біенес давали свідчення разом.
А я сиджу посередині,
і, здається, Біенес сидів ліворуч від мене, а Авелліно — праворуч.
І настає момент, коли їм кажуть:
«Скільки ви зібрали для інвестицій?»
Гадаю, що КЦПБ очікувала почути п’ять чи 10 мільйонів або щось таке.
Вони перекинулися поглядами,
і один із них каже: «Я думаю, приблизно
444 мільйони доларів».
І я думав, що співробітники КЦПБ впадуть зі своїх стільців.
444 мільйони доларів від дрібних інвесторів — це великі гроші.
Це початок 90-х. Це великі гроші.
Вони зупинили допит.
Вони вибігли, щоб поговорити з головою офісу КЦПБ,
Нью-Йоркського офісу, і…
«Боже мій! Що відбувається?»
Вони почервоніли від злості.
Я думав, що у голови офісу станеться інфаркт.
КЦПБ підозрювала, що було здійснено шахрайство,
але вони припускали, що це був задум Авелліно та Біенес.
І тоді Френк Авелліно та Майкл Біенес пояснили,
що всі торгові рішення в основному приймав Берні Мейдофф.
По суті, вони казали: «Ми не причетні, це Берні Мейдофф».
Тож КЦПБ вимагає документи від Берні Мейдоффа.
КЦПБ починає винюхувати,
і Мейдоффу стає страшно,
бо все це було аферою.
Мейдофф ніколи не інвестував у свій інвестиційно-консалтинговий бізнес.
Він просто брав у людей гроші
й казав, що інвестує, але ніколи цього не робив.
Це були фіктивні операції.
Це була піраміда.
У 1919 році живе Понці.
Понці довів, що він справді може отримати 50% прибутку від інвестицій за 90 днів,
і розумні люди пішли за ним.
Коли уряд доводить, що Понці шахрай…
Піраміда Понці — це забирання грошей в однієї людини, щоб дати їх іншій.
Ти кажеш людині:
«Я візьму ваші гроші, я щось зроблю, інвестую їх
і принесу вам дохід»,
але береш ті гроші й просто віддаєш іншому.
І цей процес продовжується і продовжується,
бо мені постійно потрібні нові інвестори, щоб повернути гроші старим інвесторам,
а немає жодних інвестицій, жодного бізнесу.
Коли КЦПБ 1992 році почала розслідування Авелліно і Біенеса,
Мейдофф мав довести їм, що операції були реальними.
Він іде до Френка Діпаскалі з проханням підробити документи,
використовуючи історичні відомості, щоб надати їх КЦПБ.
Френк Діпаскалі був правою рукою Мейдоффа.
Він був з ним багато років.
Він керував фідерними фондами
і великими грошима.
Френк був справжнім чоловіком
і надзвичайно розумною людиною.
Він би прекрасно підійшов на роль у фільмі про мафію.
Він був людиною із робітничого класу.
І він був надзвичайно надійним.
Діпаскалі ідеально підходить для розв'язання цієї проблеми.
Він почав створювати фальшивий паперовий слід.
Це мають бути правдоподібні відомості облікових записів, торгові журнали,
виписки з рахунків,
і це не може бути документ, що обдурить твою бабцю,
це має бути документ, який обдурить КЦПБ.
Коли навідалися КЦПБ,
Берні показав їм фальшиві документи.
Вони йому повірили.
Не знаю, наскільки ретельно вони перевіряли документи.
Велику роль відіграє твоє уявлення.
Тобто, які шанси, що Берні Мейдофф
або будь-хто з цих хлопців
могли все це підробити?
А в 1992 році комісія закрила справу без жодних дій
і справжнього розслідування Мейдоффа.
Але натомість
вони змусили Авелліно та Біенеса залишити свій бізнес,
бо вони керували незареєстрованою інвестиційною фірмою.
КЦПБ вирішила, що: «Це незаконна діяльність.
Ви повинні забрати всі гроші з підприємства Берні
та повернути їх усім цим особам».
Це 440 мільйонів доларів,
і в Берні їх немає, бо це все шахрайство.
Тому він звертається
до трьох своїх найбільших, найдавніших інвесторів.
Джеффрі Піковер, Карл Шапіро та Норман Леві
були основними індивідуальними інвесторами
в консалтинговому бізнесі Берні.
За ці роки він дуже потішив їх своїми результатами.
Тож тепер Берні переконує їх допомогти йому.
Чи знали вони, що він робить,
чи справді не знали про його наміри,
вони принесли гроші,
і тому Берні зміг виписати чеки
для всіх клієнтів Авелліно та Біенеса.
І вгадайте, що сталося?
Ніхто не захотів брати гроші. Їм подобалося те, що робив Берні.
Коли КЦПБ закрила «Авелліно й Біенес»,
багато їхніх клієнтів звернулися за інвестиціями до Мейдоффа.
Раптом Берні сказав мені: «Буде багато роботи».
Він сказав: «Дещо сталося, багато дзвінків, і люди інвестуватимуть».
Багато клієнтів були людьми похилого віку,
багато з них були з Флориди.
Вдови казали:
«Мені сказали подзвонити. Я маю 15 000 доларів, які я хочу інвестувати».
І так тривало день у день.
Коли ми закрили рахунки Авелліно та Біенеса,
на мене почали сильно тиснути люди,
які розраховували жити за ці гроші.
Тоді КЦПБ сказали мені:
«Якщо ти досі хочеш вести бізнес з цими людьми,
то ми не проти, можеш вести з ними бізнес».
Берні не зареєструвався як інвестиційний радник.
КЦПБ це упустили,
і, на жаль, вони упустили одну з найбільших афер в історії.
Я довго керував виробництвом натуральних продуктів.
Через 20 років я продав його й пішов на пенсію.
Я мав мільйон доларів.
Тож я врешті-решт інвестував, мабуть, 100 000 доларів у «Авелліно й Біенес»,
і коли КЦПБ їх викрила,
я дізнався, що «Авелліно й Біенес» інвестували в Мейдоффа.
І коли КЦПБ перевірила Мейдоффа
і не знайшла ознак шахрайства,
я подумав про інвестування в Мейдоффа.
Він пообіцяв постійний прибуток,
у середньому 9% на рік.
Це було дуже заманливо.
Він не обіцяв золоті гори, а лише стабільність.
Зробив належну обачність.
Я цікавився історіями про те, що він лідирував у електронній торгівлі.
Він був рушієм і основоположником.
Той факт, що КЦПБ не знайшла доказів протиправних дій,
було для мене схваленням Мейдоффа,
тому я переказав Мейдоффу 900 000 доларів.
Раптом більше не Авелліно та Біенес
збирають гроші та передають Берні.
А тисячі людей, які віддають гроші
у незареєстрований інвестиційний бізнес Берні.
Його ім’я передавалося переважно з уст в уста.
Ви почуєте про нього у заміському клубі,
почуєте про нього на благодійній зустрічі.
Він стає все більш відомим у світі елітних фінансових менеджерів.
І всі вони говорять те саме.
«Вклади гроші з Берні. Не знаю, як він це робить, але це магія».
Нелегальний інвестиційний бізнес Мейдоффа
отримує благодійні кошти від дуже відомих єврейських університетів
і філантропів як Елі Візель, який пережив Голокост,
і, звісно, кілька заможних сімей,
серед яких сім’я Кац і сім’я Вілпон,
які є власниками «Нью-Йорк Метс».
І саме тоді фундаментальна природа схеми Понці повинна змінитися.
Це зовсім інша ситуація.
Він зміг обдурити КЦПБ.
Він пережив розслідування без жодної подряпини,
тому він посмілішав і відчув себе недосяжним.
Не було обмежень.
Законний торговий бізнес
підтверджує успіх Мейдоффа,
і тепер у нього близько 5000 клієнтів у інвестиційному бізнесі.
Тому йому потрібно збільшити масштаби схеми Понці.
Потрібно значно більше місця, щоб тримати Понці окремо від законної сторони бізнесу.
Тому він бере в суборенду приміщення
на 17 поверсі Ліпстік Білдінг.
Маленький лабіринт офісів, де королем є Френк Діпаскалі.
Неохайно, захаращено, зовсім не схоже на елегантні, величні офіси нагорі.
Саме тут схема Понці в наступні роки експоненціально переросте
в шахрайство на стероїдах.
Переклад субтитрів: Мар'яна Ківерська