Der er gået en uge, siden Bernie Madoff meldte sig til FBI.
Han var meget troværdig.
-En vigtig market maker. -Hvis man ikke stole på ham…
-En af NASDAQ's grundlæggere. -Hvem kan man så stole på?
Hvordan kunne han gøre det alene?
Det virkede umuligt. Der måtte være andre involverede.
-Om de var klar over det, er ikke sikkert. -Nemlig.
SATS PÅ DET SIKRE
Det unikke ved Madoff-efterforskningen var det faktum,
at den startede med en indrømmelse og en anholdelse,
men vi måtte have mere end det.
Da vi var i gang med ransagningen,
tog vi ned på 17. etage,
og vi sagde bare:
"For fanden da."
Det var som at træde ind i fortiden.
Vi var tilbage i midten af firserne.
Der stod de her store hovedcomputere.
Der er bunker af papir alle vegne.
Der er arkivskabe og papkasser.
Der er faxer, der kommer ind og beder om udbetalinger.
Der er dokumenter overalt.
Der er meget rodet,
hvilket står i total modsætning til den 19. etage, som var helt ryddelig.
Det, som var mest påfaldende, var matrixprinteren.
Han havde gammeldags papir, hvor man skulle rive siderne af det.
Hvis man investerer hos et stort børsmæglerfirma,
får man aldrig en afkastrapport på papir fra en matrixprinter.
På et af skrivebordene fandt jeg kartotekskort i A5-størrelse
med håndskrevne kolonner, der viste pengetransaktioner.
Hævninger, indbetalinger, slutsaldo.
Slutsaldo viser fire og en halv million, og jeg tænker: "Wow, det er mange penge."
Men da jeg kigger nærmere, ser jeg, at det står fire en halv billion.
Og da indså jeg, at det her ikke var almindelig økonomisk kriminalitet.
Jeg begyndte at arbejde for Madoff i 1992 i IT-afdelingen.
Jobinterviewet gik godt, og lønnen, de tilbød, var jeg yderst tilfreds med.
ANSAT PÅ 17. ETAGE ANONYM EFTER EGET ØNSKE
Det var dobbelt så meget, som jeg fik hos Federal Express,
og jeg skulle ikke være ude i regnvejr.
Jeg skulle arbejde i en flot kontorbygning.
Jeg var meget begejstret,
men jeg var også nervøs, fordi det var noget,
som jeg ikke var vant til.
Da jeg startede, arbejdede jeg på 19. etage.
Alt var på 19. etage på det tidspunkt.
Den 19. etage var så smuk.
Der var glas overalt, og indretningen var i sort og sølv.
Så flyttede vi til 17. etage.
17. etage var helt anderledes.
Da du startede med det, vi vil kalde et ulovligt investeringsrådgivningsfirma,
flyttede du de medarbejdere til en anden etage.
Ja, vi flyttede rådgivningsafdelingen til den 17. etage.
Det var i 1990'erne.
Jeg arbejdede om aftenen, så jeg så de lyssky ting, som foregik der.
Jeg kunne se, at der foregik skumle ting der.
Der var et område, der blev kaldt "buret". Og i buret skete der alt muligt.
Man gik derind og så, at de havde øl derinde,
og dengang måtte man ryge indenfor.
Jeg ser folk, som ankommer fulde og går derud med deres elskerinde.
Der var fyre, der tog kokain derinde.
Og jeg tænkte, at det var helt tosset. Jeg tænkte bare: "Wow."
Jeg var meget naiv i forhold til alt det her,
fordi der var sværvægtere i firmaet, som arbejdede dernede
såsom Bernie Madoff og Frank.
Investeringsrådgivningsafdelingen,
eller den 17. etage, som den kaldes,
var under Frank DiPascalis ledelse.
Han havde ansvaret for det meste på den etage.
Kan man sige, at Frank var ansvarlig for den 17. etage?
Ja, han udviste et stort talent i forhold til at etablere systemet.
Han gjorde stort set alt.
Frank DiPascali lignede en, der tog imod ulovlige væddemål i gaderne.
Han var en klog fyr. En ægte byrotte.
Hvis Frank havde været i mafiaen, ville han være den, der bestilte lejemord.
Frank var italiensk. Han var fra Queens.
Jeg var italiensk. Jeg kom fra Brooklyn.
Jeg kunne ikke relatere til ham. Og det burde jeg kunne.
FRANK DIPASCALI FINANSDIREKTØR
Vi var forskellige.
Jeg havde hørt, at Frank arbejdede på en tankstation,
før han arbejdede for Madoff, og at han ikke havde en uddannelse.
Hvis man skal have nogen til at lede ens investeringsrådgivningsfirma,
ville jeg anbefale en med en uddannelse.
Jeg kunne ikke forstå det.
Det var åbenlyst, at Bernie havde stor respekt for Frank.
Og for Frank var det en mulighed for at tjene enormt mange penge
og leve det luksusliv, han ønskede sig.
En knægt som ham ville ikke have haft råd til den yacht, han havde,
eller det hus i Jersey, han havde,
på anden vis end at arbejde for Bernie Madoff.
Og så var der Annette Bongiorno.
Annette… Jeg ved, ikke, hvad hun gjorde.
Hun var en sværvægter og hun var meget elegant.
Hun gik flot klædt.
Annette tjente mange penge.
Hun havde en skuffe med kontanter i.
Hun sagde tit: "Tag penge i skuffen og bestil aftensmad til dig og de andre."
Og hun havde mange penge derinde.
Annette var fra arbejderklassen i Queens, og hun havde ikke en ret lang uddannelse.
Mange af dem på 17. etage
havde Bernie rekrutteret, da de var meget unge og letpåvirkelige.
Derfor var de utrolig loyale og gjorde alt, hvad han bad dem om.
MIN HELT
Annette forgudede ham.
Hun ville være gået gennem ild og vand for ham.
Hun havde sit lille team nedenunder, som hun ledede,
og Bernie gav hende meget ansvar, især for de største klienter.
Okay, Annette. Er det Annette Bongiorno?
Ja.
Og hvad var Annettes opgaver?
Hun tog sig af…
…de store klienter.
Hvor længe arbejdede fru Bongiorno for dig?
15. JUNI 2016
Nok over 30 år.
Hvad end Bernie var i gang med, stoppede han for at snakke med hende.
Og jeg tænkte ved mig selv: "Wow, Bernie tager sig godt af hende."
Han var loyal overfor gamle medarbejdere.
Hun tog altid til Palm Beach.
Hun købte altid en ny bil.
Hun brugte mange penge i betragtning af, at hun var en sekretær fra Queens.
Investeringsrådgivningen på 17. etage havde altid travlt.
Der var altid postforsendelser på vej ud. Der var så meget aktivitet.
Og det var opdelt i to områder. Annette havde den ene side.
Frank havde den anden side med IT-fyrene, Jerry O'Hara og George Perez.
Min arbejdsleder var Jerry O'Hara.
Ja, han gennemgik mit arbejde.
Jeg skulle printe afkastrapporter for aktier og fondsbeholdninger.
men printerne var ikke hurtige.
De var meget langsomme. Matrixprintere og den slags.
På 17. etage printede jeg typisk 700 afkastrapporter om aftenen.
Var der problemer, ringede jeg til dem, og de foretog fejlsøgning.
De sagde aldrig: "Vent til i morgen."
De ville løse problemet med det samme.
Hvis det var udtværet eller gjort forkert, printede de det igen,
og så kunne vi sende det til de forskellige klienter.
De var meget omhyggelige med alt, hvad der foregik.
Et af grundene til, at jeg vil være anonym, er,
at jeg ikke vil være en del af noget, der stadig foregår med den sag.
Jeg ved, at familien Madoff narrede mange, og jeg har ondt af dem, det gik udover,
men de behandlede mig godt, og jeg kan ikke sige noget slemt om dem.
Bernie Madoffs svindel var ikke kompleks organiseret kriminalitet
Det gik kun ud på at tage folks penge og lade som om han investerede dem.
For at fortsætte Ponzi-svindlen og begå svindel,
havde han en håndfuld soldater,
som skabte falske handler i investeringsrådgivningsafdelingen.
Det var let at skabe en fiktiv handel, hvis man kendte gårsdagens kurs.
Det er som at tage til travbanen og sætte penge på gårsdagens vinder.
Det var rent tastearbejde.
Folk sad og indtastede historisk information i computeren,
så det så ud, som de købte aktier i Amazon for en måned siden
og solgte dem i går og tjene penge.
George Perez og Jerry O'Hara havde computerprogrammer,
der tog information fra de falske handler og skabte afkastrapporter,
så når kunderne fik dem, så det ægte ud.
Kompleksiteten var antallet af klienter, som han havde i 1990'erne og 2000'erne.
Næsten 5.000 klienter.
Det var en papirfabrik.
Det var en evig gentagelse, hvor man tastede falske handler ind,
så hvilke afkast man fik,
makulerede de afkastrapporter,
tastede nye handler ind med nye priser for at give et endnu større afkast,
og så sende de udskrifter til klienterne.
Mr. Madoff gav aldrig klienterne elektronisk adgang til kontoopgørelser.
Uden elektronisk adgang så folk ikke, hvad der virkelig foregik.
Den 17. etage fungerede på en måde som en bookmaker,
og nogen måtte holde styr på, hvad der gik ind og ud.
Jodi Crupi var endnu en af de her primitive typer,
som Bernie ansatte for at være en del af svindlen.
Hendes job var stå for det, der blev kaldt for "Jodis blok".
Det var faktisk en optælling hver dag
af strømmen af de penge, som gik ind og ud af JP Morgan-bankkontoen.
Den blev kendt som 703-kontoen,
hvilket er de tre sidste cifre i kontonummeret,
hvilket vi nu ved, er Ponzi-kontoen.
Når arbejdsdagen sluttede, blev optællingen leveret til Bernie,
så Bernie vidste, hvad der gik ind og ud.
Når man kører en Ponzi-svindel som mr. Madoff,
må man vide, hvor mange penge der er,
så man er sikker på at have nok kontanter til at udbetale penge.
Derfor var den 17. etage så vigtig for Bernie Madoff.
Når man kontrollerer nogle få personer, som man kan få til at tie i så lang tid,
kan man udføre den her svindel i fire årtier eller længere.
Investeringsrådgivningsfirmaet på 17. etage havde ingen adgang til,
bortset fra dem, der arbejdede der.
Jeg havde et nøglekort, fordi jeg gik frem og tilbage for Bernie.
Når jeg tog derned, ville ingen have, at jeg blev.
Ingen ville snakke.
Den 17. etage var en gåde.
Vi, der arbejdede på handelskontoret, vidste ikke, hvad der foregik der.
Vi snakkede ikke om handlerne til dem, og de snakkede ikke om, hvad de lavede.
Madoff var et familiedomineret firma, så Bernie var øverst i alle afdelinger.
Hans familie bestred alle nøglepositioner på den 19. etage.
Hans yngre bror, Peter, var compliance officer,
og Bernies sønner, Mark og Andy, fik stort ansvar som handelskontorledere.
Hans sønner begyndte at arbejde for firmaet den dag, de dimitterede.
Og fordi de var medlemmer af familien Madoff, skulle vi adlyde dem.
Jeg var en bedre aktiehandler end Mark,
men jeg kunne aldrig få ret, fordi han hed Madoff til efternavn.
Andy spøgte: "Det her er nepotismecentralen."
Mark og Andy ville gerne forstå hele forretningen,
også hvad der foregik på 17. etage med investeringsrådgivningsfirmaet,
men Bernie ville ikke snakke med dem om det.
Bernie havde trukket en streg,
som adskilte drengene fra det, han gjorde på 17. etage.
Så vidt jeg ved, måtte Mark og Andy ikke betræde 17. etage,
og det frustrerede dem.
Jeg kan huske, at jeg tænkte, hvor underligt det var,
at han var mere interesseret i at ansætte Frank end sine egne sønner.
Bernie sagde nærmest til dem:
"Jeg tager mig af min del af forretningen. I tager jer af jeres."
Selv hans sønner kunne ikke betvivle ham.
Siden slutningen af 1800-tallet
var et tegn på ægte succes på Wall Street og i New Yorks finansverden,
at man kunne spille golf hele vinteren.
At tage til varmere himmelstrøg
og væk fra sjappet i New York.
Bernie og Ruth valgte Palm Beach,
hvilket var et de mest eksklusive steder langs Floridas østkyst.
De købte et hus der,
og de begyndte at deltage aktivt i Palm Beachs sæsonbetonede selskabsliv.
Og Bernie og Ruth blev medlemmer af Palm Beach Country Club.
I modsætning til andre klubber tillod Palm Beach Country Club,
at jøder kunne blive medlemmer.
Derfor valgte jødiske familier Palm Beach.
Mange fra min menighed var medlemmer af Palm Beach Country Club.
Jeg var en jødisk systemkritiker, en såkaldt "refusenik", som kom til USA.
Jeg er fra den tidligere Sovjetunion.
Da jeg ansøgte om stillingen som rabbiner i Temple Emanu-El,
sagde de: "Rabbiner, ejer du en smoking?"
Jeg sagde: "Hvad? Jeg har lejet en smoking et par gange i mit liv.
De sagde: "Nej, du har brug for mindst én smoking,
fordi du vil deltage i mange velgørenhedsfester."
Fordi Palm Beach er en af hovedstæderne for fundraising,
også for jødiske organisationer.
Som jeg forstår det,
skal man for at blive medlem af klubben fremvise ens bidrag til velgørenhed
samt betale 300.000 dollars.
Det er blot for at blive medlem og vise: "Jeg tror på den her klub."
Fundraising er en vigtig del af livet i Palm Beach,
og det er nok derfor, han købte et hus her.
Det er et interessant spørgsmål. Hvorfor valgte Madoff Palm Beach?
Han tog ikke til Silicon Valley.
Han tog ikke til Bedford, New York eller Scarsdale.
Fordi i Palm Beach er der kun én klub, der tillader jøder,
og det var her, at Madoff opdagede,
at det var en nem måde for ham at få nye investorer.
Han gjorde det eksklusivt.
Som jeg husker det, sagde folk: "Det er umuligt at komme med."
Nogen sagde: "Jeg vil investere en million dollars."
Han sagde: "Nej". Han afviste folk.
Han skabte stor interesse ved,
at man skulle introduceres af nogen, som kender nogen.
Og så vil han måske tage ens penge.
Han gjorde dig en tjeneste ved at tage dine fem millioner dollars.
Han var genial.
Forsøgte du aktivt at tiltrække nye klienter?
Nej.
Hvorfor ikke?
Firmaet afviste hele tiden nye investorer.
Vi havde aldrig behov for at bede om pengebeløb.
Vi forsøgte af og til at give folk deres penge tilbage,
men klienterne ville ikke have dem.
Min far investerede alle sine penge hos Bernie Madoff.
Han var så imponeret af Bernie Madoff.
Helt enormt imponeret.
Jødiske personer som min far drømte om
at tjene penge, investere pengene og leve af renterne.
Det var oprindeligt kun min far, min mor, min søster og jeg,
som investerede vores penge og fik et afkast kvartalet senere.
Min far sagde: "Okay, lad os investere flere penge."
Og nu inkluderede vi også min svoger og min kone.
Da det blev 2008,
var mine børn med, mine niecer og nevøer var med og nogle af deres børn.
Det var min fars store stolthed.
Det var en noget, som han kunne efterlade til sin familie,
og han var særdeles stolt af det.
Min far havde en stak afkastrapporter
fra det her Bernie Madoff-firma,
og han sagde: "Se her. Se, hvor meget du tjener."
Han sagde: "Den mand er genial."
Og jeg sagde: "Far, jeg forstår ikke det her.
Hvordan kan det være, at alle andre får 8 eller 7 %,
og du får 15?"
Og han sagde det, som man altid siger:
"Det skal du ikke bryde dit lille kønne hoved med."
Mange af hans procedurer og metoder virkede mærkelige.
Da han angiveligt købte aktier hos alle de firmaer,
fik vi bekræftelser to eller tre uger senere.
Vi stillede ikke spørgsmålstegn ved det, men vi fik det meget forsinket.
Og det var svært at kommunikere med dem.
En af de regler, vi lærte tidligt, var, at han var Suppe-nazisten.
Undskyld, du glemte at give mig brød.
-Vil du have brød? -Ja tak.
Tre dollars.
-Hvad? -Ingen suppe til dig.
"For mange spørgsmål. Ingen suppe til dig. Du får din check tilbage." Sådan var det.
Klienter ringede aldrig til mig for at spørge til deres afkastrapporter.
Det var ikke noget, jeg ville snakke med klienterne om.
Hvis de ringede og sagde: "Jeg vil have mine penge tilbage,"
sagde jeg til dem: "Jeg sælger, hvis der er det, du ønsker.
Du får dine penge. Kom aldrig tilbage."
Folk sagde: "Nej, glem det. Fortsæt bare, som du plejer."
De investerede i noget, der havde fremvist gode resultater.
Det havde stået på i 10, 15 eller 20 år, når de investerede.
Hvorfor skulle de være i tvivl?
Stolede folk mere på ham, fordi han var jøde?
Ja, der er måske den tanke: "Aha, han er en vore egne.
Han er et produktivt medlem af samfundet og af lokalsamfundet."
Det er nødvendigt at kende jødernes historie.
Jøder var ikke velkomne mange steder i verden
og slet ikke i Palm Beach.
I mange år var det umuligt at købe et hus,
og det var umuligt at få medlemskab af klubber
eller overnatte på berømte hoteller indtil 1960'erne.
Vist indtil 1965.
Der var et skilt: "Ingen jøder. Ingen hunde."
Og det var ikke religiøst, men noget socialt,
og derfor byggede det jødiske samfund en mur omkring sig selv.
De var ikke imod andre mennesker,
men de stolede ikke på at blive retfærdigt behandlet.
De stolede på Bernie, fordi alle de kendte, stolede på Bernie.
Og det var ubegribeligt, at en af deres egne ville narre dem.
Engang ringede en receptionist til mig. Hun sagde: "Du vil ikke tro det her."
Et par ældre damer kom og ville møde Bernie, og han kom ud.
Og de opførte sig, som var han en filmstjerne.
Nogle af de ældre var så søde.
Han var en slags…
Han kunne være deres jødiske søn. Han tog sig af dem og investerede for dem.
De beundrede ham.
Det gjorde jeg også.
Der var rige mennesker, og der var folk, der havde sparet op hele livet,
men det var ikke kun jøder, men alle mulige.
Bernies investeringsrådgivningsfirma var på det her tidspunkt vokset,
især via personlige anbefalinger var det vokset og vokset.
Bernie får mange velrenommerede klienter
og bevæger sig i betydningsfulde kredse.
Derved kan han få del i den stadigt voksende verden af hedgefonde.
Det oprindelige navn for hedgefonde var "hedged funds", helgarderede fonde.
En fond, der var helgarderet, var en fond,
der ikke kun satsede på det, der steg i værdi.
Den havde investeringer i markedet, hvis priserne faldt.
Man helgarderede sine sats.
Hedgefonde havde eksisteret i lang tid,
men i løbet af 1980'erne og 1990'erne
var der en stor ændring for private investorer.
På det tidspunkt blev startups i Silicon Valley så attraktive,
at investeringsforeningsrådgivere sagde:
"Jeg kan tjene meget mere ved at have en hedgefond."
Da de blev mere populære,
og alle og enhver tænkte, at de kunne blive hedgefondforvaltere,
droppede man den klassiske strategi om at helgardere sig.
De samlede bare pengene i en pulje
og investerede dem hos nogen som Bernie Madoff.
Jeffrey Tucker, som var en tidligere SEC-kontrollant,
og Walter Noel,
en klassisk overklassearistokrat på Wall Street,
havde startet hedgefonden Fairfield Greenwich.
Jeffrey Tuckers svigerfar kendte Madoff
og introducerede dem.
Walter Noel og Jeffrey Tucker besøger Bernie
og Bernies højre hånd, Frank DiPascali.
Madoff fortæller dem om sin lodrette spredningsstrategi.
På Wall Street blev strategien kaldt for en bull-spread.
Det var en strategi, man kunne anvende, når markedet steg,
men samtidig minimere sit tab ved at købe put-optioner.
Og det begyndte Bernie at markedsføre.
Bernie fik det til at se kompliceret ud,
men det gav dem tilsyneladende, hvad de ønskede af Bernie:
et kontinuerligt afkast.
Men det, der i høj grad tiltalte dem,
var noget, som hedgefond-verden aldrig havde set før:
gebyrstrukturen var overdådig.
Reglen var 2 og 20.
Forvalteren, Fairfield Greenwich,
fik 2 % af alt det, der blev investeret.
Det er deres årlige gebyr for at forvalte ens penge.
Og så fik de 20 % af den fortjeneste, de havde skabt til en.
Sædvanligvis med en almindelig investeringsforvalter
skulle Walter Noel og Jeffrey Tucker have delt deres honorar,
som de tog fra deres investorer, med Madoff.
Men det forlangte Madoff ikke.
Madoff lader dem beholde hele honoraret.
De betaler blot provision for de handler, som han tilsyneladende laver for dem.
At kalde det her usædvanligt ville være en stor underdrivelse.
Det var aldrig set før.
Det var den mest favorable handel,
som en hedgefondforvalter kunne finde i hele verden.
Til hans forsvar stillede Jeffrey Tucker spørgsmål.
Han udviste fornøden omhu.
Men Bernie bruger den strategi, som vil tjene ham så godt:
"Hvis I har så mange spørgsmål, må I hellere tage jeres penge ud.
Jeg har ikke tid til det her."
Og Fairfield Greenwich beslutter at investere hos Bernie Madoff.
Fairfield Greenwich var Bernies første store hedgefondklient.
Jeg arbejdede for grundlæggeren af Fairfield Greenwich Group, Walter Noel,
fra 1987-1998
Efter min mening var Walter Noel og hans familie ret snobbede.
Da Walter først startede,
lod han, som om han var rig, fordi de ville tilhøre kultureliten.
Jeg hørte, at han hele tiden fik omlagt sit huslån.
Han lejede sit hus ud for at få råd til ferier i Europa.
Han slog sit eget græs.
Og hans svigermor gav hans kone penge for at hjælpe hende hver måned.
Men Walter var god til at sælge sig selv.
Han levede en opadstræbende livsstil.
Han tog til de rigtige klubber, og han var meget selskabelig,
og han brugte tid på at pleje sit netværk.
Jeg tænkte: "Okay, det er harmløst. Hvad så, om han gør det?"
Så mødte han Bernie Madoff, og på det tidspunkt eksploderede det hele.
Det var som at finde guldgåsen.
Pengene begyndte at strømme ind hurtigt, og der var mange af dem.
Og han stoppede med at slå sit eget græs og at leje sit hus ud.
Bernie så enormt store pengebeløb strømme ind fra hedgefondverdenen.
De kom dels fra den glamourøse Walter Noel-familie.
Han havde fem billedskønne døtre.
De havde alle giftet sig ind i det velhavende aristokrati
i forskellige steder i verden.
En giftede en latinamerikansk arving.
En anden giftede sig med en schweizisk investor,
med forbindelser i Latinamerika og Mellemøsten.
Med Fairfield Greenwich og alle de her svigersønner,
havde Bernie øjeblikkelig global troværdighed
og adgang til globale pengesummer.
Det tog mig lang tid at forstå,
hvad der var så specielt ved Bernie Madoffs handler.
Og så ville en af Walters klienter se, hvilke aktier der var i porteføljen.
Han giver mig syv sider,
der var printet af en matrixprinter
på tyndt papir og med en dårlig kvalitet af blæk.
Og jeg tænkte ved mig selv: "Sikke et skodfirma."
Det så ud, som om han arbejdede i sin betonkælder.
Sådan ser en opgørelse ikke ud,
fordi enhver opgørelse fra en bank,
fra en børsmægler eller fra en låneforening
er på dyrt papir med et stort farvelogo, og der står en masse med småt,
og der er et telefonnummer, hvis man har problemer eller spørgsmål.
Alt det manglede fra Bernie Madoffs opgørelser.
Hedgefonde er vigtige for Madoffs svindel, fordi de tilførte mange penge.
Hedgefondene er feederfonde,
der samler penge fra andre investorer,
og de giver så pengene til Madoff på vegne af de investorer.
Og spørgsmålet er, om de her feederfonde var medskyldige,
eller om de lukkede øjnene og stak hovedet i sandet og sagde:
"Så længe jeg får afkast, stiller jeg ikke flere spørgsmål."
Men man undrer sig over,
hvad de tænkte på dengang,
da de investerede hos Madoff.
Mr. Madoff lovede nogle af større individuelle klienter
en højere afkastningsgrad.
De var "de fire store".
Der var aftaler med Norman Levy, Carl Shapiro…
Ja.
-Med Jeffry Picower? -Ja.
Og med Stanley Chais?
Ja. Jeg havde et særligt forhold til de fire store klienter, okay?
Picower var lidt anderledes.
Jeg spurgte Madoff,
om nogen af hans store investorer vidste, hvad han lavede.
Og det navn, han sagde, var Picower.
Han sagde: "Jeg tror, han vidste det.
Vi snakkede aldrig om det eller konfronterede hinanden."
DE RIGSTE AF DE RIGE
Jeffry Picower havde været klient hos mr. Madoffs i lang tid.
De gik 30 år tilbage.
Han var advokat og revisor
og var begyndt sin karriere ved at sælge skattely.
Picower er indhyllet i mystik.
Han investerede over 600 millioner dollars i sin Madoff-konto,
og mellem 1998 og 2003 begynder Picower at hæve penge.
Og han hævede enormt store summer.
Hundrede millioner ad gangen.
En milliard dollars et af årene.
Det må have været svært for Bernie at håndtere.
Han måtte finde penge, så han kunne betale Picower.
På et tidspunkt gik alle pengene fra Fairfield Greenwich, feederfonden,
lige fra Bernies hænder til Jeffry Picower.
Hvis man ser på den tid, de gjorde forretninger sammen,
hævede Picower syv milliarder fra Bernies investeringsrådgivningsfirma.
Alligevel var Bernie fuldkommen afhængig af Picower,
fordi samtidig med at Picower hævede milliarder af dollars,
satte han også penge ind, selvom det var i korte tidsrum,
når Ponzi-svindlen var truet af midlertidig mangel på penge,
og hjalp derved Madoff, når han havde brug for det.
Således kan Picower udsætte Bernie for pengeafpresning.
Han er både Bernies redningsmand og Bernies nemesis.
fordi Bernie, som er meget kontrolfikseret,
har ladet nogen have magt over ham.
Mens Picower trak overskud ud af firmaet,
ringede han til Annette Bongiorno om falsk underskud.
Han sagde: "Jeg har brug for underskud.
Det er slut på året. Jeg vil ikke opgive mit overskud."
Og så fik han beviser på fiktivt underskud,
så han ikke skulle betale skat af de penge, som han hævede.
Jeg spurgte Bernie: "Hvorfor lod du dig tryne af den fyr?"
Han sagde: "Jim, du har hørt udtrykket:
'Hold dine venner tæt på, men dine fjender endnu tættere.'"
Bernies egen mistanke var,
at Jeffry Picower vidste, hvad Bernie gjorde,
og at Bernie ikke kunne sige nej til ham,
så derfor ville han tage alt, hvad han kunne, fra sin Madoff-konto.
Og ingen fik flere penge fra Madoffs Ponzi-svindel
end Jeffry Picower, ikke engang Madoff.
Jeg indrømmer, at jeg har gjort meget, der var pinligt og forkert,
og som jeg fortryder,
men jeg gjorde det selv.
Ingen pegede en pistol på mig.
Man må forstå, at medmindre man kendte mig
og mit forhold til de her mennesker,
mine fire store klienter, som var meget grådige mennesker,
og som aldrig ville lukke kontoen.
Jeg er en journalist.
Jeg har dækket forretningsnyheder siden 1990'erme,
og jeg begyndte at arbejde for Barron's Magazine i 2000.
Jeg ville skrive mere om hedgefonde,
som ikke var så store, som de er i dag.
En dag bliver jeg ringet op af en mand, som var en af mine gode kilder.
Han sagde: "Du bør skriv om Madoffs hedgefond.
Den taber aldrig penge."
Det fik mig til at spidse ører,
fordi der aldrig nogensinde har været en hedgefond,
som ikke tabte penge på Wall Street.
IT-firmaer var blandt de største tabere på Wall Street i den forgange uge,
og blodbadet er først lige begyndt.
Tidligere højt noterede aktier, der engang kostede 30, 40, 50 dollars,
kan nu købes for et par dollars.
I begyndelsen af 00'erne bristede dotcom-boblen.
Aktiemarkedet faldt pludseligt.
På samme tid
tjente Bernie Madoffs hedgefond penge,
hvilket var underligt.
Hvordan kunne den hedgefond tjene penge, når ingen andre gjorde?
Derfor ville jeg finde ud af mere om Madoffs hedgefond.
Som en del af min research
fandt vi et tilbudsdokument fra Fairfield Greenwich.
Et tilbudsdokument er et prospekt eller et investeringspitch,
som en fond giver til potentielle klienter,
som forklarer en handelsstrategi.
I foråret 2001 kunne man tage hen til børsen
og gå ned på handelsgulvet.
Jeg interviewede aktiehandlere og spurgte: "Har I hørt om ham?
Har I handlet med Bernie Madoffs hedgefond?"
Og det mærkelige var, at ingen havde handlet med ham.
Jeg spurgte private banker:
"Har I nogle rige klienter, som har investeret i den her hedgefond?"
Og under min research
lagde jeg mærke til nogle mærkelige ting.
Da jeg interviewede nogle, som var kunder i en privat bank, sagde de:
"Vi har fået at vide, at vi kan investere i Bernies hedgefond,
men ingen må vide det."
Det er et rødt flag,
når ens investeringsforvalter siger: "Ingen må vide, jeg forvalter dine penge,"
fordi de fleste porteføljemanagere vil prale om deres afkast.
Jeg mødtes til frokost med nogen, som arbejdede for Merrill Lynch,
og han var en slags bankrådgiver for de velhavende, og han sagde:
"Jeg må ikke se regnskabet. Jeg kan ikke udvise fornøden omhu.
Men hvis jeg siger til mine klienter,
at jeg vil trække dem ud af Madoffs fond, fyrer de mig.
Det her scenario oplevede jeg igen og igen.
Som en del af min research ringede jeg til Fairfield Greenwich,
og jeg talte med Jeffrey Tucker.
Og han afviste mig og sagde:
"Der er intet grundlag for en artikel. Det her er en privat fond.
Den er ikke åben overfor små private investorer."
Og Barron's er et nyhedsmagasin, som læses af offentligheden.
Men nogle investorer undgik Madoff.
For eksempel Goldman Sachs og Salomon Brothers.
De nægtede at gøre forretninger med Madoff.
De sagde: "Vi kan ikke forstå det. Der foregår noget underligt."
Jeg havde forventet, at det ville være let at få lov til interviewe Bernie,
fordi de fleste investeringsforvaltere ville gerne interviewes.
Det var anset for at være godt for karrieren,
hvis man kom i Barron's Magazine.
Men jeg kunne ikke komme igennem til ham.
Jeg prøvede bagdøren. Jeg prøvede hoveddøren.
Men jeg kunne ikke få ham til at give mig et interview.
Det var et par dage før udgivelsen…
…og jeg efterlod en besked:
"Vi udgiver artiklen, selvom du ikke snakker med mig."
Og…
…så var han i røret.
Som jeg husker det, var Madoff glat som en ål.
Han virkede overrasket over, at jeg var interesseret i hans fond.
Han børstede mig af og sagde:
"Min strategi er hemmelig. Den er patentbeskyttet."
Og han nærmest klappede mig på hovedet og sendte mig væk.
Og fordi jeg nærmest ikke havde fået nogle svar ud af ham,
kunne vi bare stille spørgsmål i artiklen.
"Hvordan gjorde han det? Hvordan tjente han penge?
Hvordan var strategien?
Hvorfor siger han til folk, at de ikke må fortælle om hans hedgefond?
Hvorfor giver han afkald på honoraret?"
Jeg vidste instinktivt, at der var noget, der ikke var rigtigt,
men jeg havde ikke noget konkret.
Efter artiklens udgivelse i maj 2001 tænkte jeg:
"Sådan! Jeg vinder Pulitzerprisen!"
Men ingen ringede.
Jeg havde forventet, at Bernie eller hans advokater ville blive vrede,
men ingen ringede.
SPØRG IKKE, FORTÆL IKKE
Det, som jeg ikke vidste, var,
at Bernie gik ned på sit handelskontor med min artikel i hånden og sagde:
"Den her kvinde er en idiot.
Jeg vil ikke høre noget om det. Det er løgn. Lad os komme videre."
Jeg sagde til Bernie: "Det er udgivet. Folk vil sige noget."
Han siger: "Vi snakker ikke om det."
Bernie kunne ikke lide dårlig omtale.
Hver gang en journalist ringede, eller der blev skrevet om Bernie,
blev han anspændt.
STRATEGER FORSTÅR IKKE MADOFFS STORE OVERSKUD
Sådan var han bare.
Hans tilgang var, at hvis man ikke nævner det,
eksisterer det ikke.
Sådan var det. Man nævnte det ikke.
MADOFF KALDER PÅSTANDENE FOR "LATTERLIGE".
Indtil foråret 2001 var det lykkedes for Madoff
at undgå offentlighedens opmærksomhed omkring hans investeringsrådgivningsfirma.
Han sørgede for, at alt foregik meget tys-tys,
indtil artiklen i Barron's Magazine bliver udgivet.
Det er vigtigt at bemærke,
at artiklen ikke beskyldte Bernie Madoff for at gøre noget ulovligt,
men den fik investorerne til at stille spørgsmål.
Efter min artikel blev udgivet,
skræmte den Jeffrey Tucker fra Fairfield Greenwich.
Han begyndte at have sine tvivl. Derfor forlangte han et møde.
Det er en prekær situation for både Jeffrey Tucker og Bernie Madoff,
fordi de har sådan et symbiotisk forhold.
Tucker og Fairfield Greenwich havde investeret milliarder af dollars,
og Bernie investerer tilsyneladende de her milliarder af dollars.
Mødet var meget akavet.
"Bernie, jeg bliver nødt til at snakke med dig om artiklen."
Det var nødvendigt, at han fik beroliget Tucker,
men det er typisk Madoff,
at han beroliger ham ved at optræde helt roligt.
Og Bernie har sin højre hånd, Frank DiPascali, hos sig,
og de viser ham en handelsoversigt
med de forskellige handler, der er foretaget på kontoen.
Jeffrey Tucker havde mange års erfaring.
Han havde arbejdet som kontrollant. Han var advokat.
Enhver kan printe en stak papir og sige, at forskellige handler er blevet udført.
Han havde brug for mere.
På det tidspunkt tænder Bernie og Frank for computeren,
og de viser ham, at de har en konto hos DTC,
Depository Trust Company.
Det er en bankkonto, som Wall Streets børsmæglere har.
De siger: "Hvis du er bekymret for dine penge,
skal du vide, at vi har den her konto, og du kan se din portefølje, når du vil."
Bernie siger: "Vælg en aktie. Vælg hvilken som helst af de her handler.
Hvilken en vil du se?"
"Lad os se AOL-handlerne." "Okay."
Frank trykker på nogle taster,
og en side kommer frem med Fairfield Greenwichs AOL-handler.
Der er det antal af aktier, som Jeffrey Tucker havde forventet at se.
Man kunne høre ham drage et lettelsens suk på den anden side af jorden.
Det er der alt sammen.
Der er ingen grund til bekymring.
Og han går derfra og er blevet beroliget.
Men i virkeligheden…
…var det fusk.
Det var potemkinkulisse af en DTC-konto.
Det, der faktisk var sket, var,
at Frank DiPascali havde kapret det lovlige feed fra clearingkontoret
fra det legitime firma ovenpå
og havde vævet falske handler ind i det,
så han kunne samle det og vise det til Jeffrey Tucker
og forsikre ham om, at AOL-aktion var i god behold.
Han havde skabt en perfekt kopi.
Madoff og DiPascali havde et bemærkelsesværdigt forhold,
idet DiPascali umiddelbart kunne forstå,
hvad Madoff ville få brug for,
og hvad Madoff skulle bruge for at dække over sin svindel.
Der var en utrolig episode,
hvor en revisor for en fond beder DiPascali om
at se handelsoversigten for en tilfældig dato,
og DiPascali siger: "Ja, selvfølgelig."
Han siger: "Vi skal bruge en handelsoversigt."
Hans håndlangere går med det samme i gang.
De skaber en falsk handelsoversigt.
Den bliver printet. Det er en stor stak papirer.
Men vent! Den ser alt for ny ud. Alt for ren.
De kaster den rundt på kontoret som en badebold,
indtil den ser slidt nok ud.
Men vent! Den er stadig varm fra printeren.
Det er et problem.
De afkøler den i kontorets køleskab.
Og revisoren synes selvfølgelig, at den ser fuldkommen overbevisende ud.
Den her slags sceneteknik, man kan ikke kalde det andet,
passede som hånd i handske
til det, som Madoff havde brug for, så han kunne berolige sine investorer.
Selv før Madoff selv vidste, hvad han havde brug for.
20. DECEMBER 2016
"Jeg står her i dag for at sige…
FRANK DIPASCALIS ERKLÆRING I RETTEN
…at fra starten af 1990'erne til december 2008
hjalp jeg Bernie Madoff og andre med
at udføre svindel, som skadede tusindvis af mennesker.
Der var et enkelt faktum, som Bernie Madoff kendte til,
som jeg kendte til, og som andre kendte til,
men som vi aldrig fortalte klienterne
eller de regulerende myndigheder såsom SEC.
Ingen køb eller salg af værdipapirer fandt sted fra deres kontoer.
Alt var falsk. Alt var fingeret.
Det var forkert, og jeg vidste, at det var forkert dengang."
Den her svindel foregik i flere årtier.
Men uden det rigtige papirarbejde
ville det være blevet afsløret meget hurtigere.
Kontoudtog,
handelsbekræftelser,
rapporter til klienter, når de ønskede det…
Det kunne kun gøres med en computer.
Og man kan ikke købe software til fiktive handler.
Man må lave sit eget software for at få det til at lykkes.
Derfor var det vigtigt med programmører som George Perez og Jerry O'Hara,
der kunne hjælpe Madoff med at svindle så længe.
Jerry og George levede ikke det luksusliv,
som de andre på 17. etage.
Frank havde en båd til to millioner dollars.
Jodi havde et hus ved Jersey Shore.
Det havde de ikke. De levede ret beskedent.
Men de vidste, at det, de gjorde, var forkert.
De vidste, at de forfalskede rapporter, og med tiden får de det svært med det.
George og Jerry var nervøse for, om de ville blive opdaget,
fordi de er udsatte.
De konfronterede Frank DiPascali,
og det bliver en slags komisk pengeafpresning,
fordi de starter med at sige, at de vil have flere penge.
Men de vil ikke have, at deres løn pludselig stiger,
så de vil betales i diamanter.
Og Frank tænker: "Det er fandeme tosset."
Og de skrev faktisk en seddel:
"Rapporterne, vi laver, bekymrer os, og vi ved ikke, om vores liv er i fare."
Og de vil have, at det skal noteres et sted.
Der står: "Jeg har udtrykt overfor min chef, Frank DiPascali,
at jeg ikke er villig til at arbejde på de projekter, som gør mig utryg.
Jeg ved ikke, om de øverste chefer er blevet meddelt min modvilje,
men før eller siden vil det nå toppen.
Jeg frygter for mit job, min familie og min fremtid."
Og George Perez har skrevet under.
Og så konfronterede de Bernie.
Og Bernie indrømmede ingenting.
Han sagde på ingen måde: "I fik mig, folkens. Tag, hvad I vil."
Han gav dem intet.
De går ind på Madoffs kontor med Frank,
og de siger, at de har det dårligt med det her.
"Og vi synes også, at du skal lukke investeringsrådgivningsfirmaet."
Og det får Bernie til at sætte tommelskruerne på.
Han tryner dem.
Og det er en prekær situation for begge sider,
fordi Bernie ikke er deres daglige leder.
Og de har endda lige truet ham her,
som er chef af firmaet og er en legende på Wall Street.
Skrid ud herfra. Nu.
Og Madoff forhandler via Frank,
og Frank skaffer dem nogle ekstra penge.
De endte med 60.000 dollars ekstra,
hvilket ikke er ret meget i betragtning af sagens omfang.
De kunne have afpresset Bernie for mange flere penge
og beholdt deres jobs.
De fyre slår sig til tåls med den her middelmådige lønforhøjelse,
og Bernie undslipper med nød og næppe igen.
Indtil videre.
Tekster af: Karen Marie Svold Coates