‎DECEMBRIE 2008
‎A trecut o săptămână ‎de când Bernie Madoff s-a predat la FBI.
‎Avea o credibilitate enormă.
‎- Furnizor de lichiditate. ‎- Pe cine te bizui…
‎- Fondator NASDAQ. ‎- …dacă nu pe el?
‎Cum a reușit singur?
‎Pare aproape imposibil. ‎Trebuie să fi avut complici.
‎Știau ce fac?
‎- Asta rămâne de aflat. ‎- Da.
‎EVITĂ RISCURILE
‎Unul dintre aspectele inedite ‎ale anchetei Madoff
‎a fost că a început ‎cu o mărturisire și o arestare,
‎dar știam că ne trebuie mai mult.
‎Pe parcursul anchetei,
‎ne-am dus la etajul 17.
‎Și am rămas…
‎uluiți.
‎Parcă ne întorseserăm în timp.
‎Totul arăta ca la mijlocul anilor '80.
‎Erau niște servere vechi, mari.
‎Peste tot, grămezi de hârtii.
‎Fișete, cutii.
‎Veniseră faxuri ‎prin care se cereau rambursări.
‎Peste tot erau împrăștiate documente.
‎Vraiște.
‎Era o diferență de la cer la Pământ ‎față de etajul 19, care era impecabil.
‎Ceea ce m-a frapat ‎a fost imprimanta matriceală.
‎Avea hârtie ca pe vremuri, ‎căreia i se rup marginile.
‎Când investești ‎cu orice mare firmă de brokeraj,
‎nu primești extrase ‎pe hârtie scoasă la imprimanta matriceală.
‎Pe un birou am găsit un vraf de fișe
‎cu coloane de date, scrise de mână, ‎despre tranzacții în numerar.
‎Retrageri, depuneri, sold final.
‎În soldurile finale
‎am văzut patru milioane și jumătate ‎și mi-am zis: „Aoleu, ce mult!”
‎Când m-am uitat mai cu atenție, ‎am observat că erau 4,5 miliarde.
‎Atunci mi-am dat seama
‎că nu era o fraudă oarecare.
‎MADOFF: MONSTRUL DE PE WALL STREET
‎Am început să lucrez pentru Madoff ‎în 1992, la operațiuni computerizate.
‎La primul interviu de angajare,
‎am avut o discuție plăcută
‎și am fost foarte mulțumit ‎de salariul oferit.
‎Era de două ori mai mult ‎decât făceam la Federal Express.
‎Și nu munceam afară, în ploaie, ‎lucram într-o clădire de birouri frumoasă.
‎Am fost foarte încântat,
‎dar și neliniștit, nu eram obișnuit…
‎cu așa ceva.
‎Când am început, lucram la etajul 19.
‎Totul era la etajul 19 pe atunci.
‎Etajul 19 era superb.
‎Ferestre mari, ‎decoruri în alb și argintiu.
‎Apoi ne-am mutat la etajul 17.
‎Etajul 17 era complet diferit.
‎Când ați început
‎frauda cu consultanța în investiții,
‎i-ați mutat pe acei angajați la alt etaj?
‎Da. Am mutat toată partea de consultanță ‎mai jos, la etajul 17.
‎Asta era în anii '90.
‎Lucram noaptea, ‎așa că am văzut multe matrapazlâcuri.
‎Vedeam că e ceva necurat la mijloc.
‎Aveau o zonă numită „cușca”.
‎În cușcă se petrecea totul.
‎Când intrai, îi vedeai cu baxuri de bere. ‎Pe acea vreme se putea fuma înăuntru.
‎Vedeam oameni beți turtă, ‎care intrau în spate cu amantele.
‎Alții prizau cocaină acolo ‎sau mai știu eu ce.
‎Mi s-a părut șocant. Eram uluit.
‎Am fost naiv în privința multora ‎dintre aceste lucruri,
‎fiindcă mulți grei ai companiei ‎lucrau acolo,
‎ca de pildă Bernie Madoff și Frank.
‎Partea de consultanță în investiții
‎sau „Etajul 17”, cum e numită,
‎era, practic, ‎supravegheată de Frank DiPascali.
‎El dirija cam totul la acel etaj.
‎Se poate spune ‎că Frank era șeful etajului 17?
‎Da. Avea un talent aparte ‎cu care m-a ajutat să edific sistemul.
‎Se ocupa de toate.
‎Frank DiPascali părea genul ‎care să umble cu pariuri ilegale
‎sau să joace barbut pe stradă.
‎Era fără îndoială inteligent, ‎dar în sensul că avea școala vieții.
‎Dacă ar fi fost mafiot, ‎Frank ar fi comandat asasinate.
‎Frank era italian, provenea din Queens.
‎Eu eram italiană, dar din Brooklyn.
‎Și nu mă regăseam în el.
‎Ar fi trebuit să mă regăsesc.
‎Dar eram diferiți.
‎Auzisem că Frank lucrase înainte ‎la o benzinărie,
‎înainte să lucreze pentru Madoff, ‎și că nu terminase facultatea.
‎Dacă pui pe cineva să-ți conducă ‎firma de consultanță în investiții,
‎aș spune cu siguranță ‎că trebuie să fie cineva cu școală.
‎N-am înțeles niciodată.
‎Era foarte clar ‎că Bernie îl respecta mult pe Frank.
‎Pentru Frank, a fost o ocazie ‎să facă bani cum nu și-ar fi imaginat
‎și să ducă viața la care visase.
‎Nu cred că un puști din Howard Beach ‎putea să aibă iahtul pe care îl avea el
‎și casa din Jersey pe care o avea,
‎doar din munca la Bernie Madoff.
‎Mai era și Annette Bongiorno.
‎Annette… nu știu exact cu ce se ocupa.
‎Știam că era importantă ‎și era o femeie șic.
‎Da, se îmbrăca bine.
‎Știu că făcea bani grași.
‎Știu că avea un fișet cu bani-gheață
‎și zicea: „Du-te și ia atât din fișet
‎și rezervă cina pentru tine și cutare!”
‎Ținea o sumă măricică acolo.
‎Annette provenea din clasa muncitoare ‎din Queens, nu avea multă școală.
‎Mulți dintre angajații de la etajul 17
‎fuseseră recrutați de Bernie ‎când erau fragezi și impresionabili.
‎Ca să le asigure loialitatea totală,
‎respectul față de el ‎și să facă tot ce le cerea.
‎EROUL MEU
‎Annette îl venera pe Bernie.
‎Cred că ar fi murit bucuroasă pentru el.
‎Avea o mică echipă la etajul 17
‎și Bernie părea să se bazeze serios pe ea,
‎mai ales în privința clienților mari.
‎Să trecem la Annette! ‎Ea e Annette Bongiorno?
‎Da.
‎Care erau responsabilitățile ei?
‎Se ocupa de…
‎De clienții importanți.
‎Cât timp ‎a lucrat dna Bongiorno pentru dv.?
‎15 IUNIE 2016
‎Probabil vreo 30 de ani.
‎Bernie se oprea din orice făcea ‎ca să discute cu ea.
‎Îmi amintesc că mi-am zis: ‎„Ce grijă are Bernie de ea!
‎E foarte loial angajaților săi vechi.”
‎Ea mergea mereu la Palm Beach. ‎Mereu își lua o mașină nouă.
‎La momentul respectiv, ‎părea că o duce grozav
‎pentru o secretară ‎și funcționară din Queens.
‎Firma de consultanță de la etajul 17 ‎era mereu foarte activă.
‎Se trimitea mereu corespondență.
‎Era o activitate ferventă.
‎Totul era împărțit in două spații.
‎Annette avea unul, Frank, altul,
‎cu tipii de la computere, ‎Jerry O'Hara și George Perez.
‎Șeful meu era Jerry O'Hara. ‎El îmi supraveghea activitatea.
‎Ca operator de calculator, ‎trebuia să tipăresc
‎niște extrase pentru anumite acțiuni ‎sau titluri de valori,
‎dar imprimantele nu erau rapide.
‎Lucrau încet. Erau imprimante matriceale.
‎Într-o zi obișnuită la etajul 17,
‎tipăream vreo 700 de extrase pe noapte.
‎Dacă aveam probleme la tipărire, ‎îi sunam și le rezolvau ei.
‎Nu spuneau să o lăsăm pe dimineață.
‎Voiau s-o rezolve imediat.
‎Dacă hârtia ieșea pătată ‎sau cu defecte, o mai tipăreau o dată,
‎apoi le trimiteam prin poștă ‎la diverși clienți.
‎Totul era strict supravegheat, ‎până la cel mai mic detaliu.
‎Printre altele, am ales anonimatul
‎fiindcă nu vreau să mai am de-a face ‎cu nimic legat de acest caz.
‎Știu că soții Madoff ‎au făcut rău unor oameni
‎și îmi pare rău pentru acei oameni,
‎dar cu mine s-au purtat frumos
‎și nu pot spune nimic rău despre ei.
‎Frauda lui Bernie Madoff ‎nu era una complexă.
‎Pur și simplu lua banii oamenilor,
‎mințindu-i că îi va investi.
‎Ca să continue schema piramidală ‎și să perpetueze frauda,
‎a apelat la o mică armată
‎care contrafăcea acte ‎la firma de consultanță în investiții.
‎Era foarte simplu ‎să creezi o tranzacție fictivă
‎dacă știai ‎la cât se cotase în ziua precedentă.
‎E ca și cum ai merge la cursele de cai ‎și ai paria pe cursa de ieri.
‎Era doar chestie de tastare.
‎Angajații tastau date din trecut
‎și le introduceau în calculator, să pară ‎că au cumpărat acum o lună acțiuni Amazon
‎și le-au vândut ieri în câștig.
‎George Perez și Jerry O'Hara ‎aveau programe de calculator
‎care preluau tranzacțiile false
‎și le treceau pe extrasul pentru client.
‎Când clientul primea extrasul, ‎părea autentic.
‎Partea complexă a fost numărul mare ‎de clienți din anii '90 și 2000.
‎Aproape 5.000 de clienți.
‎Era o fabrică de hârtie.
‎Un proces repetitiv ‎prin care se introduceau tranzacții false,
‎se calculau profiturile,
‎se distrugeau extrasele
‎și se introduceau tranzacții ‎cu alte prețuri,
‎ca profiturile să pară și mai mari.
‎Iar la final le expediau clienților.
‎E important de reținut că dl Madoff ‎nu a dat clienților
‎acces electronic la extrase.
‎Nu voia să aibă acces electronic ‎și să vadă ce se petrecea în culise.
‎Într-un anume sens, etajul 17 ‎funcționa ca o casă de pariuri.
‎Cineva trebuia să țină evidența ‎banilor vehiculați.
‎Jodi Crupi era un alt exemplu ‎de om simplu
‎adus de Bernie ca să-i facă jocul.
‎Spre final, datoria ei era să se ocupe ‎de așa-zisul „caiet al lui Jodi”.
‎Era, de fapt, ‎un registru actualizat zilnic
‎cu intrările și ieșirile de numerar ‎din contul de la banca JP Morgan,
‎hulitul cont 703,
‎de la ultimele trei cifre ale contului,
‎care acum știm că era contul fraudulos.
‎Zilnic, la sfârșitul programului, ‎registrul îi era predat lui Bernie,
‎ca să știe exact ‎ce a intrat și ce a ieșit.
‎Era foarte important.
‎Când desfășori o schemă piramidală, ‎trebuie să știi câți bani ai,
‎ca să fii sigur că ai destule lichidități ‎pentru eventuale retrageri.
‎De asta era etajul 17 ‎atât de important pentru Bernie Madoff.
‎Când controlezi o mână de oameni ‎care păstrează tăcerea pe termen lung,
‎poți perpetua frauda patru decenii ‎sau chiar mai mult.
‎La firma de consultanță în investiții ‎de la etajul 17
‎nu avea acces nimeni ‎în afară de angajații de acolo.
‎Eu aveam o cartelă de acces, ‎fiindcă făceam drumuri pentru Bernie.
‎Dar, când coboram acolo, ‎nu eram încurajată să rămân.
‎Nu stătea nimeni la taclale.
‎Etajul 17 era o adevărată enigmă.
‎Nu cred că noi, oamenii de la etajul 19,
‎am știut vreodată ce se învârtea acolo.
‎Noi nu vorbeam cu ei despre tranzacții ‎și ei nu vorbeau cu noi despre ce făceau.
‎Firma lui Madoff era una de familie, ‎așa că Bernie domina tot.
‎Rudele lui dețineau toate posturile-cheie ‎de la etajul 19.
‎Fratele lui mai mic, Peter, ‎era agent de conformitate
‎și Bernie le-a dat răspunderi importante ‎tinerilor lui fii, Mark și Andy.
‎Erau șefi la etajul 19.
‎Fiii lui au lucrat pentru firmă ‎de când au terminat facultatea.
‎Fiind fiii lui, ‎trebuia să le dăm ascultare.
‎Mă consideram ‎mult mai priceput decât Mark,
‎dar nu puteam câștiga o dispută cu el, ‎fiindcă era Mark Madoff.
‎Andy îmi zicea, în glumă: ‎„E cuibul nepotismului.”
‎Mark și Andy simțeau ‎că trebuie să înțeleagă afacerea plenar,
‎inclusiv partea de la etajul 17,
‎cu consultanța în investiții,
‎dar Bernie refuza să le spună.
‎Bernie trăsese o linie
‎care i-a despărțit pe băieții lui ‎de ce făcea la etajul 17.
‎Din câte știu, Mark și Andy ‎nu aveau acces la etajul 17,
‎iar asta îi irita.
‎Îmi amintesc că mi se părea foarte ciudat
‎că Bernie prefera să-l implice pe Frank
‎în locul fiilor săi.
‎Practic, Bernie le-a spus:
‎„De partea asta mă ocup eu. ‎Voi vedeți-vă de a voastră!”
‎Nici propriii lui fii ‎nu-l puteau lua la întrebări.
‎Încă de la sfârșitul secolului XIX,
‎marca succesului pe Wall Street ‎și în lumea finanțelor din New York
‎era să poți să joci golf toată iarna.
‎Să te duci undeva, la soare și căldură,
‎să scapi de zloata din New York.
‎Bernie și Ruth au pus ochii pe Palm Beach,
‎care era ‎printre cele mai exclusiviste enclave
‎de pe coasta de est a Floridei.
‎Au cumpărat acolo o casă
‎și au început să ia parte ‎la viața mondenă de sezon din Palm Beach.
‎Bernie și Ruth au fost acceptați ‎ca membri în Palm Beach Country Club.
‎Palm Beach Country Club, ‎spre deosebire de alte cluburi mai vechi,
‎primea și evrei.
‎Așa că mai toate familiile de evrei ‎au recurs la el.
‎Aveam mulți semeni care erau membri ‎în Palm Beach Country Club.
‎Am ajuns în SUA ca disident ‎sau, cum se spunea, refuznic.
‎M-am născut în fosta Uniune Sovietică.
‎Când am candidat la postul de rabin ‎de la Templul Emanu-El,
‎mi-au zis: „Dle rabin, ai un smoching?”
‎Am zis: „Poftim? ‎Am închiriat de câteva ori smochinguri.”
‎Au zis: „Nu. Îți trebuie cel puțin unul, ‎Vei merge la multe evenimente caritabile.”
‎Palm Beach e printre capitalele mondiale ‎ale evenimentelor caritabile,
‎inclusiv pentru cauze evreiești.
‎Din câte înțeleg,
‎ca să intri în club, trebuie ‎să dovedești că ai donat unor cauze,
‎pe lângă cei 300.000 de dolari ‎pe care n-o să-i mai vezi.
‎Ca să fii acceptat ca membru, ‎arăți cât crezi în club.
‎Strângerile de fonduri ‎sunt activități importante în Palm Beach
‎și probabil că de asta a ajuns el acolo.
‎E o întrebare interesantă. ‎De ce a ales Madoff Palm Beach?
‎Nu s-a dus în Silicon Valley.
‎Nu s-a dus în Bedford, ‎New York sau Scarsdale.
‎Fiindcă în Palm Beach ‎evreii sunt acceptați într-un singur club.
‎Așa a descoperit Madoff
‎că e o metodă ușoară ‎de a-și atrage noi investitori.
‎Să fie ceva foarte exclusivist.
‎Din câte îmi amintesc, oamenii spuneau: ‎„E imposibil să fii acceptat.”
‎Cineva spunea: ‎„Vreau să investesc un milion.”
‎El refuza. Refuza mulți oameni.
‎A creat expectativa
‎că trebuie să vii din partea cuiva ‎care știe pe cineva.
‎Și atunci poate că îți lua banii.
‎Îți făcea un serviciu ‎când îți lua cinci milioane de dolari.
‎Era genial.
‎Ați căutat activ clienți ‎pentru consultanță în investiții?
‎- Nu. ‎- De ce?
‎Fiindcă firma își permitea ‎să refuze investitori.
‎Nu am căutat să atragem investitori noi.
‎De fapt, ‎uneori încercam să returnăm banii,
‎dar clienții se împotriveau.
‎Tata și-a investit toți banii ‎cu Bernie Madoff.
‎Era profund impresionat de Bernie Madoff.
‎Extraordinar de impresionat.
‎Visul evreilor ca tata
‎era să câștige bani, ‎să-i investească și trăiască din dobândă.
‎UN MILION ȘI ZERO CENȚI
‎Inițial, am fost doar eu, ‎tata, mama și sora mea.
‎Am pus niște bani ‎și în trimestrul următor am primit profit.
‎Tata a zis: ‎„Bine, hai să mai investim o dată!”
‎I-am inclus ‎și pe cumnatul meu și pe soția mea.
‎Până în 2008,
‎investiseră și copiii mei, nepoatele, ‎nepoții și unii dintre copiii lor.
‎Era mândria tatei.
‎Era moștenirea ‎pe care avea să o lase familiei
‎și era foarte mândru de ea.
‎Tata avea un vraf de extrase
‎de la compania lui Bernie Madoff.
‎A zis: „Uite câți bani faci!
‎Omul ăsta e genial.”
‎Am spus: „Tată, nu înțeleg.
‎Cum de toți ceilalți ‎primesc 8%, 7%,
‎iar tu primești 15%?”
‎El a spus, ca de obicei:
‎„Nu-ți bate tu capul, scumpo!”
‎Multe dintre procedurile și metodele lui ‎mi s-au părut stranii.
‎Când, chipurile, ‎cumpăra acțiuni la acele companii,
‎primeam confirmări ‎abia după trei, patru săptămâni.
‎N-am pus întrebări, ‎dar cu siguranță nu le primeam la timp.
‎Și era foarte greu de comunicat cu ei.
‎Practic, am aflat de la început ‎că Bernie era ca Nazistul cu Supa.
‎Scuze, ați uitat să-mi dați pâinea.
‎- Vrei pâine? ‎- Da, vă rog.
‎Trei dolari!
‎- Ce? ‎- Nu primești supă!
‎„Pui întrebări, nu mai primești supă. ‎Îți returnez banii.” Exact așa era.
‎Clienții nu-mi cereau niciodată ‎să discutăm extrasele.
‎Nu discutam așa ceva cu clientul.
‎Dacă îmi spuneau ‎că își vor banii înapoi, le spuneam:
‎„Dacă insiști, ți-i returnez.
‎Îți dau banii înapoi. Să nu mai vii!”
‎Oamenii spuneau: „Nu, lasă!
‎E-n regulă, indiferent ce faci. ‎Dă-i înainte!”
‎Oamenii aveau încredere, ‎fiindcă era ceva dovedit.
‎Trecuseră 10, 15, 20 de ani ‎de când se implicaseră.
‎De ce să aibă îndoieli?
‎Aveau mai multă încredere în el ‎fiindcă era evreu?
‎Da. Poate că exista ‎și elementul „e de-ai noștri”.
‎„E un stâlp al societății, ‎al comunității.”
‎Dar trebuie să cunoaștem istoria evreilor.
‎Evreii nu erau bineveniți ‎în lume, în general,
‎cu atât mai puțin la Palm Beach.
‎Multă vreme
‎era imposibil să cumperi o casă, ‎să intri într-un club,
‎până și în marile hoteluri, ‎până prin 1965, 1965, cred.
‎Era un anunț: ‎„Accesul interzis evreilor și câinilor.”
‎Nu ținea de religie. Ținea de societate.
‎Comunitatea ebraică a învățat ‎să ridice o fortăreață în jurul său.
‎Nu erau împotriva altora,
‎dar nu aveau încredere ‎că îi vor trata corect.
‎Au avut încredere în Bernie ‎fiindcă toți cunoscuții lor aveau.
‎Era de neconceput pentru ei ‎ca unul de-ai lor să-i delapideze.
‎La un moment dat, ‎m-a sunat fata de la recepție.
‎A zis: „N-o să-ți vină să crezi.” ‎Veniseră două bătrâne.
‎Voiau să-l cunoască pe Bernie. ‎Parcă văzuseră o vedetă de cinema.
‎Erau tare simpatici unii dintre bătrâni.
‎Presupun că Bernie era…
‎Îl vedeau ca pe un fiu.
‎Avea grijă de ei, le investea banii.
‎Îl admirau. Ca și mine.
‎Unii erau bogați, alții, nu, ‎își investeau economiile de o viață.
‎Dar nu erau neapărat evreii, ‎ci toată lumea.
‎Deja afacerea de consultanță a lui Bernie ‎se dezvoltase tot mai mult,
‎în principal pe baza recomandărilor ‎din gură în gură.
‎Bernie aduna clienți importanți,
‎se învârtea în cercuri selecte.
‎Așa a avut acces la lumea înfloritoare ‎a fondurilor speculative.
‎Inițial, fondurile speculative ‎erau diversificate.
‎Un astfel de fond era un fond
‎care nu paria exclusiv pe creștere.
‎Miza și pe scăderea prețurilor.
‎Așadar, îți diversificai miza.
‎Fondurile speculative există de mult,
‎dar în anii '80 și începutul anilor '90
‎lumea micilor investitori ‎s-a schimbat profund.
‎Start-upurile din Silicon Valley ‎au început să fie foarte atractive
‎și profesioniștii ‎fondurilor mutuale spuneau:
‎„Pot să mă umplu de bani ‎cu un fond speculativ.”
‎Dar, pe măsură ‎ce le creștea popularitatea,
‎când oricine credea că poate fi ‎administrator de fonduri speculative,
‎strategia inițială, ‎clasică de diversificare a mizelor
‎a fost dată uitării.
‎Pur și simplu adunau bani la comun
‎și îi investeau ‎cu cineva precum Bernie Madoff.
‎Jeffrey Tucker, fost înalt funcționar SEC,
‎și Walter Noel,
‎un aristocrat tipic, cu școli înalte, ‎al lumii de pe Wall Street
‎au înființat împreună ‎fondul speculativ Fairfield Greenwich.
‎Socrul lui Jeffrey Tucker ‎îl cunoștea pe Madoff
‎și a făcut prezentările.
‎Așadar, Walter Noel și Jeffrey Tucker ‎s-au dus în vizită la Bernie
‎și la mâna sa dreaptă, Frank DiPascali.
‎Madoff le-a explicat ‎strategia lui de conversie split strike.
‎Pe Wall Street, ‎era cunoscută ca „strategie bull spread”.
‎Era o strategie folosită ‎pentru a profita de piața în avânt,
‎introducând un plafon minim
‎pentru a evita pierderile masive.
‎Așa susținea Bernie că procedează.
‎A prezentat-o dinadins ‎ca pe ceva complicat,
‎dar se pare că le oferea ‎ce își doriseră de la Bernie:
‎câștiguri constante.
‎Dar i-a atras în mod special
‎ceva nemaiauzit în lumea înfloritoare ‎a fondurilor speculative:
‎structura comisioanelor era atractivă.
‎Regula era „2 cu 20”.
‎Administratorul, Fairfield Greenwich,
‎primea de la început ‎2% din activele investite.
‎Atât percepeau ‎pentru administrarea banilor tăi.
‎Dar primeau apoi 20% ‎din profiturile pe care ți le aduceau.
‎Într-o lume normală, ‎cu un administrator financiar normal,
‎Walter Noel și Jeffrey Tucker ‎ar fi trebuit să-și împartă cu Madoff
‎comisionul pe care îl luaseră ‎de la investitori.
‎Dar Madoff nu îl solicita.
‎Îi lăsa să păstreze tot comisionul
‎fără să perceapă altceva ‎decât comisioanele
‎aferente „tranzacțiilor” făcute pentru ei.
‎Așa ceva era mai mult decât neobișnuit.
‎Era fără precedent.
‎Era cea mai atractivă ofertă
‎din domeniul fondurilor speculative.
‎Spre cinstea lui, Jeffrey Tucker ‎a pus niște întrebări.
‎El făcea verificările necesare.
‎Dar Bernie adoptase ferm strategia ‎care avea să-i servească atât de bine…
‎„Dacă ai atâtea întrebări, ‎poate e cazul să-ți retragi capitalul.
‎N-am timp de așa ceva.”
‎Astfel, Fairfield Greenwich ‎a decis să învestească cu Bernie Madoff.
‎Pentru Bernie, Fairfield Greenwich a fost ‎primul mare client în fonduri speculative.
‎Am lucrat pentru fondatorul grupului ‎Fairfield Greenwich, Walter Noel,
‎din 1987 până în 1998.
‎Cred că Walter Noel și familia lui ‎erau foarte snobi.
‎La începuturile sale,
‎Walter se prefăcea că e bogat, ‎ca să acceadă în înalta societate.
‎Auzisem că își refinanța constant ipoteca.
‎Își închiria casa ‎pentru a-și plăti vacanțele în Europa.
‎O vreme, își tunsese singur peluza.
‎Soacra lui o ajuta lunar ‎pe soția lui cu bani.
‎Dar Walter se pricepea să se prezinte.
‎Trăia ca un om de succes.
‎Căuta să fie în cluburile adecvate, ‎unde era foarte sociabil
‎și ținea să își facă relații.
‎Mi-am zis: „E oarecum inofensiv. ‎Adică, și ce dacă face asta?”
‎Apoi a intrat în scenă Bernie Madoff
‎și atunci totul a explodat.
‎Parcă găsise găina cu ouă de aur.
‎Banii au început să curgă rapid, ‎cu duiumul.
‎Nu-și mai tundea singur peluza. ‎Nu-și mai închiria casa.
‎Bernie era inundat de un aflux de bani ‎din lumea fondurilor speculative.
‎În parte, ținea de structura neobișnuită ‎și fascinantă a familiei lui Noel.
‎Avea cinci fete superbe.
‎Toate erau măritate ‎în familii foarte bogate
‎din diverse colțuri ale lumii.
‎Una se măritase ‎cu un moștenitor sud-american,
‎alta, cu un investitor elvețian
‎cu relații ‎în America Latină și Orientul Mijlociu.
‎Cu Fairfield Greenwich ‎și toți acești gineri,
‎Bernie căpătase instantaneu ‎credibilitate globală
‎și acces la bani din toată lumea.
‎A durat mult până am înțeles
‎ce era așa de deosebit ‎la tranzacționările lui Madoff.
‎La un moment dat, un client al lui Walter ‎a întrebat ce titluri erau în portofoliu.
‎Mi-a dat șapte pagini
‎tipărite la o imprimantă matriceală,
‎pe hârtie subțire și cu cerneală proastă.
‎Mi s-a părut de mântuială.
‎Arăta de parcă avea biroul ‎în subsolul casei,
‎între ziduri de chirpici.
‎Nu așa arată un extras.
‎Un extras de la bancă, de la o casă ‎de brokeraj sau o cooperativă de credit
‎se tipărește pe hârtie de calitate ‎și are o siglă frumoasă, color,
‎filigran, un număr de telefon de contact,
‎în caz că ai o problemă sau întrebări.
‎Extrasele lui Madoff nu aveau nimic.
‎Își baza frauda pe fondurile speculative, ‎fiindcă erau o sursă de bani.
‎Practic, ele erau fonduri de alimentare
‎care îi aduceau bani ‎de la alți investitori,
‎bani care ajungeau, ‎în numele lor, la Madoff.
‎Întrebarea este ‎câți dintre investitori erau complici
‎sau închiseseră ochii
‎și se făcuseră că plouă, spunând:
‎„Câtă vreme îmi iau profiturile, ‎n-o să mai pun întrebări.”
‎Dar e clar că trebuie să te întrebi
‎ce le trecea prin minte
‎când investeau cu Madoff.
‎Dl Madoff le promitea ‎unora dintre clienții individuali mai mari
‎o rată mai mare de câștig.
‎Erau cei patru grei, cum s-ar spune.
‎Erau acorduri ‎cu Norman Levy, Carl Shapiro…
‎Da.
‎- Cu Jeffry Picower? ‎- Da.
‎Cu Stanley Chais?
‎Da. Aveam o relație deosebită ‎cu cei patru mari clienți.
‎Picower era puțin altfel.
‎L-am întrebat pe Madoff dacă crede ‎că vreunul dintre marii investitori
‎știa ce face el.
‎Singurul nume pe care l-a pomenit ‎a fost al lui Picower.
‎A zis: „Cred că el știa.
‎Nu am discutat subiectul. ‎Nu am avut nicio explicație.”
‎CEI MAI BOGAȚI DINTRE BOGAȚI
‎Jeffry Picower era client vechi ‎al domnului Madoff,
‎de peste 30 de ani.
‎Era avocat, era contabil,
‎își începuse cariera ‎vânzând scutiri de taxe.
‎Picower e un personaj enigmatic.
‎Investise peste 600 de milioane cu Madoff,
‎dar între 1998 și 2003 ‎a început să își retragă banii.
‎Sumele pe care le retrăgea erau uluitoare.
‎Sute de milioane de dolari odată.
‎Un miliard de dolari, într-un anumit an.
‎Cred că lui Bernie ‎nu i-a picat deloc bine.
‎Îi trebuiau bani ‎ca să acopere retragerile lui Picower.
‎La un moment dat, efectiv toți banii ‎Fairfield Greenwich, fondul de alimentare,
‎ajungeau la Bernie,
‎care i-i rambursa lui Jeffry Picower.
‎Pe toată durata relației lor,
‎Picower a retras 7 miliarde de dolari ‎din firma de consultanță a lui Bernie.
‎Totuși, Bernie ‎a devenit total dependent de Picower,
‎căci, deși Picower retrăgea ‎miliarde de dolari,
‎el și investea bani, ‎chiar dacă doar pe o perioadă scurtă,
‎când schema piramidală ‎era amenințată de penurie,
‎ceea ce îl salva pe Madoff la nevoie.
‎Ca urmare, Picower a căpătat puterea ‎de a-l șantaja pe Bernie.
‎Era și salvatorul lui Bernie,
‎dar și dușmanul lui inveterat, exasperant,
‎căci Bernie, care era obsedat de control,
‎îi permisese cuiva să-l controleze.
‎De pildă, ‎când Picower retrăgea câștiguri reale,
‎el îi raporta pierderi fictive ‎lui Annette Bongiorno,
‎spunând efectiv: „Îmi trebuie pierderi.
‎E final de an, ‎nu vreau să raportez profit.”
‎Apoi cerea să se fabrice pierderi fictive
‎ca să nu fie obligat ‎să plătească taxe pe banii retrași.
‎L-am întrebat pe Bernie ‎de ce s-a lăsat la mila acelui individ.
‎Practic, a spus: ‎„Jim, ai auzit de expresia:
‎«Ține-ți prietenii aproape, ‎iar dușmanii, și mai aproape»?”
‎Bănuiala lui Bernie era
‎că Jeffry Picower realizase ce făcea,
‎înțelesese că Bernie nu-l putea refuza
‎și avea să-și mulgă de bani ‎contul de la Madoff.
‎Și, într-adevăr, ‎nimeni n-a făcut mai mulți bani,
‎nimeni nu s-a îmbogățit mai mult ‎din frauda lui Madoff
‎decât Jeffry Picower, nici măcar Madoff.
‎Am recunoscut că am făcut ‎destule lucruri jenante și greșite,
‎pe care le regret,
‎dar le-am făcut cu mâna mea.
‎Nu m-a obligat nimeni.
‎Precizez, trebuia să mă cunoști,
‎să-mi cunoști relația cu ei,
‎cu cei patru mari clienți, ‎care erau extrem de lacomi
‎și nu voiau să-și închidă conturile.
‎Sunt reporter.
‎Mă ocup de domeniul afacerilor ‎din anii '90.
‎În 2003 m-am angajat ‎la ‎Barron's Magazine‎.
‎Am vrut să scriu mai mult ‎despre fondurile speculative,
‎care nu erau așa de vestite ca acum.
‎Într-o zi, am primit un telefon ‎de la un tip care era o sursă foarte bună.
‎Mi-a sugerat să scriu ‎despre fondul lui Madoff,
‎care câștiga constant.
‎Asta m-a făcut să ciulesc urechile,
‎fiindcă nu existase niciodată ‎un fond speculativ
‎care să nu piardă bani pe Wall Street.
‎Companiile de pe internet ‎au căzut enorm la bursă,
‎iar măcelul abia a început.
‎Acțiuni care se cumpărau ‎cu câte 20, 40, 50 $ bucata
‎costă acum câțiva dolari.
‎La începutul anilor 2000,
‎tocmai să spărsese bula .com.
‎Așadar, piața de acțiuni se prăbușea.
‎Concomitent,
‎fondul speculativ al lui Madoff ‎făcea bani constant, în aparență,
‎ceea ce era bizar.
‎De ce să fie acesta ‎singurul fond speculativ care făcea bani?
‎Am vrut să aflu mai multe ‎despre fondul speculativ al lui Madoff.
‎În cursul cercetării mele,
‎am găsit un memorandum de ofertă ‎pentru Fairfield Greenwich.
‎Acest memorandum e o listă de prețuri ‎sau o prezentare investițională
‎pe care un fond îl furnizează ‎potențialilor clienți,
‎explicând strategia de tranzacționare.
‎În primăvara lui 2001,
‎puteai să mergi efectiv la Bursă,
‎acolo unde se făceau tranzacțiile.
‎Discutam cu brokerii și îi întrebam ‎dacă auziseră de el.
‎Dacă tranzacționaseră cu fondul ‎de miliarde de dolari al lui Madoff.
‎A fost ciudat ‎că nimeni nu tranzacționase cu ei.
‎Am început să întreb la băncile private:
‎„Aveți clienți bogați ‎care investesc în acest fond speculativ?”
‎De-a lungul anchetei,
‎am început să observ ‎niște lucruri ciudate.
‎De pildă, am intervievat niște clienți ‎ai unei bănci private, care au spus:
‎„Ni s-a spus că putem investi ‎în fondul lui Bernie,
‎dar nu putem spune nimănui.”
‎E un semnal de alarmă ‎când un administrator de fond îți spune:
‎„Nu spune că-ți administrez banii!”
‎În general, administratorii de portofolii ‎se laudă cu profiturile făcute.
‎Am luat prânzul cu cineva ‎care lucra la Merrill Lynch,
‎era un fel de bancher al celor bogați, ‎și a spus:
‎„Nu pot să văd registrele contabile, ‎să fac verificări.
‎Dar, dacă le spun clienților mei
‎că vreau să-i scot din fondul lui Madoff,
‎mă concediază.”
‎Acest scenariu se repeta iar și iar.
‎Ca parte din anchetă, ‎am sunat și la Fairfield Greenwich
‎și am vorbit cu Jeffrey Tucker.
‎El m-a respins spunând:
‎„Nu aveți de ce să scrieți un articol. ‎E un fond privat.
‎Nu se adresează ‎micilor investitori individuali.”
‎Iar ‎Barron's‎ e o revistă citită de public.
‎Dar unii investitori îl evitau pe Madoff.
‎De pildă, Goldman Sachs,
‎Salomon Brothers.
‎Refuzau să facă afaceri cu Madoff.
‎Spuneau: „Nu înțelegem. ‎E ceva dubios aici.”
‎Așadar, mă așteptam să obțin ușor ‎un interviu cu Bernie,
‎căci administratorii de fonduri ‎voiau să fie intervievați.
‎Se considera un succes profesional
‎dacă apăreai în ‎Barron's Magazine.
‎Dar n-am reușit să ajung la el.
‎Am încercat neoficial, ‎am încercat oficial.
‎Pur și simplu nu l-am convins ‎să-mi acorde un interviu.
‎Mai erau câteva zile până la publicare.
‎Am lăsat un mesaj: „Publicăm articolul ‎chiar dacă nu discutați cu mine.”
‎Și, deodată, m-a sunat.
‎Din câte îmi amintesc, ‎Bernie Madoff a fost foarte afabil.
‎Părea surprins ‎că vreau să scriu despre fondul lui.
‎Practic, mi-a făcut vânt spunând:
‎„Nu-ți pot descrie strategia mea, ‎e brevetată.”
‎M-a luat de sus și m-a trimis la plimbare.
‎Fiindcă nu primisem, practic, ‎niciun răspuns de la el,
‎nu puteam decât să ne punem întrebări.
‎Cum a reușit?
‎Cum a făcut bani?
‎Care era strategia?
‎De ce le spunea oamenilor ‎să ascundă că avea un fond speculativ?
‎De ce renunța ‎la atâția bani din comisioane?
‎Intuiția îmi spunea că ceva era putred,
‎dar nu aveam nicio dovadă.
‎După publicarea articolului, ‎în mai 2001, mi-am zis:
‎„Da! Am luat premiul Pulitzer.”
‎Dar n-am primit niciun apel.
‎Mă așteptam la o reacție furioasă ‎din partea lui Bernie, a avocaților lui,
‎dar a fost tăcere totală.
‎Ceea ce nu știam era
‎că Bernie se dusese la etajul 19 ‎cu articolul meu și spusese:
‎„Femeia asta e o idioată.
‎Să nu aud niciun comentariu! ‎Sunt bazaconii. Ne vedem de treabă.”
‎I-am spus lui Bernie: ‎„Dar e în revistă. O să se comenteze.”
‎A zis: „Nu discutăm subiectul.”
‎Lui Bernie nu i-a plăcut niciodată ‎să fie asociat cu o publicitate negativă.
‎Ori de câte ori suna un reporter ‎sau se scria un articol despre el,
‎Bernie se crispa.
‎TREI STTRATEGI ‎DE LA MARI BĂNCI DE INVESTIȚII AU DECLARAT
‎Așa era el.
‎În mintea lui, dacă nu comentam subiectul,
‎era în regulă, nu exista.
‎Gata! Nu îl pomenim.
‎MADOFF NUMEȘTE IPOTEZELE „RIDICOLE”.
‎Până în primăvara lui 2001,
‎Bernie Madoff reușise să-și țină ‎afacerea de consultanță în investiții
‎departe de ochii publicului.
‎Totul era păstrat sub tăcere, ‎în umbră, ascuns,
‎până au văzut lumina tiparului ‎paginile din ‎Barron's Magazine.
‎E important de observat
‎că articolul nu îl acuza pe Madoff ‎de vreo ilegalitate,
‎însă a generat întrebări ‎în rândul investitorilor.
‎Publicarea articolului meu
‎l-a speriat zdravăn pe Jeffrey Tucker, ‎de la Fairfield Greenwich.
‎A început să aibă suspiciuni. ‎Și a solicitat o întrevedere.
‎A fost un moment delicat ‎pentru Jeffrey Tucker și Bernie Madoff,
‎căci aveau o relație absolut simbiotică.
‎Tucker și Fairfield Greenwich ‎investiseră miliarde,
‎iar Bernie investea, chipurile, ‎aceste miliarde de dolari.
‎Ședința a fost una stânjenitoare.
‎„Bernie, trebuie să vorbim ‎despre ce s-a scris.”
‎Era imperativ să-l liniștească pe Tucker,
‎dar, în stilul său, Madoff l-a liniștit ‎arătându-se lipsit de orice îngrijorare.
‎La întrevedere, pe Bernie îl însoțea ‎mâna sa dreaptă, Frank DiPascali.
‎I-au arătat un registru tranzacțional
‎unde apăreau diverse tranzacții ‎executate de-a lungul timpului.
‎Jeffrey Tucker nu era un naiv.
‎Fusese într-un organism de reglementare, ‎era avocat.
‎Oricine putea tipări niște foi ‎pe care erau trecute niște tranzacții.
‎Nu era destul.
‎În acel moment, ‎Bernie și Frank au pornit calculatorul
‎și i-au arătat că au un cont ‎cu un organism de reglementare, DTC,
‎adică The Depository Trust Company.
‎Practic, e un cont bancar ‎pentru orice broker de pe Wall Street.
‎Spune: „Dacă te frământă ‎că nu știi unde îți sunt banii,
‎avem acest cont ‎și îți poți verifica oricând portofoliul.”
‎Bernie a zis: „Alege un titlu, ‎alege oricare dintre aceste tranzacții!
‎Pe care vrei s-o verifici?”
‎- „Vezi tranzacțiile cu AOL!” ‎- „Bine.”
‎Frank a apăsat câteva taste
‎și a apărut ceva ce părea a fi pagina ‎tranzacțiilor Fairfield Greenwich cu AOL.
‎Afișa exact numărul de acțiuni ‎la care se aștepta Jeffrey Tucker.
‎Cred că s-a auzit suspinul de ușurare ‎până la capătul lumii.
‎Totul era acolo.
‎Nu era niciun motiv de îngrijorare.
‎Așa că a plecat ‎foarte împăcat și liniștit.
‎Desigur, în realitate…
‎era o escrocherie.
‎Era doar o fațadă de cont DTC.
‎De fapt,
‎Frank DiPascali ‎preluase informațiile autentice
‎de la firma legală de la etajul superior
‎și introdusese tranzacții fictive
‎ca să o poată afișa, ‎să i-o arate lui Jeffrey Tucker
‎și să-l asigure că, de fapt, ‎acțiunile lui AOL sunt bine-sănătoase.
‎Crease o imitație perfectă.
‎Madoff și DiPascali ‎aveau o relație remarcabilă.
‎DiPascali era capabil să intuiască
‎ce voia Madoff
‎și ce îi folosea cel mai bine ‎la mușamalizarea fraudei.
‎A fost o scenă extraordinară,
‎când un contabil al unui fond ‎i-a cerut lui DiPascali
‎să vadă registrul de tranzacții ‎pentru o dată oarecare.
‎DiPascali a spus: „Desigur.” ‎Apoi: „Vreau un registru de tranzacții.”
‎Trepădușii lui ‎au intrat imediat în acțiune.
‎Au creat un registru de tranzacții fals.
‎Din imprimantă a ieșit o stivă de foi.
‎Dar erau prea intacte, prea curate.
‎Au aruncat foile prin birou, ‎ca pe o minge de volei,
‎până au ajuns să arate ‎suficient de terfelite și de folosite.
‎Dar erau calde încă, de la imprimantă.
‎Asta era o problemă.
‎Așa că le-au răcit ‎în frigiderul din birou.
‎Și, desigur, contabilului ‎i s-au părut foarte convingătoare.
‎O asemenea punere în scenă, ‎altfel nu poți să-i spui,
‎se potrivea ca o mănușă
‎cu ce îi trebuia lui Madoff ‎ca să-și liniștească investitorii.
‎Înainte ca Madoff însuși ‎să știe ce îi trebuie.
‎20 DECEMBRIE 2016
‎„Declar că de la începutul anilor '90 ‎până în decembrie 2008
‎i-am ajutat pe Bernie Madoff și pe alții
‎la frauda ‎care a prejudiciat mii de oameni.
‎Exista un lucru simplu ‎pe care Bernie Madoff îl știa,
‎pe care eu și alții îl știam, ‎și pe care nu l-am comunicat clienților,
‎nici organismelor de reglementare ‎precum SEC.
‎Nu avea loc nicio achiziție ‎sau vânzare de titluri de valoare.
‎Totul era contrafăcut. Totul era fictiv.
‎Am greșit ‎și am știut de la bun început că greșeam.”
‎Frauda s-a perpetuat decenii în șir.
‎Dar, fără documente adecvate,
‎totul putea fi descoperit foarte rapid.
‎Extrase de cont,
‎confirmări de tranzacții,
‎rapoarte la solicitarea clienților.
‎Nu se puteau face decât pe calculator.
‎Și nu puteau cumpăra un program ‎pentru tranzacții fictive.
‎Trebuia să-și creeze propriul program.
‎Prin urmare, programatorii George Perez ‎și Jerry O'Hara au fost cruciali
‎în perpetuarea fraudei timp de atâți ani.
‎Jerry și George nu aveau ‎același stil de viață
‎ca angajații de la etajul 17.
‎Frank avea un iaht ‎de două milioane de dolari.
‎Jodi avea o casă în Jersey Shore.
‎Ei nu aveau așa ceva. ‎Duceau un trai destul de modest.
‎Dar știau că nu era bine ce făceau.
‎Știau că falsificau rapoarte
‎și, cu timpul, ‎asta a început să-i frământe.
‎George și Jerry începeau ‎să se teamă că vor fi descoperiți,
‎fiindcă erau expuși.
‎Au început ‎să-l confrunte pe Frank DiPascali
‎și rezultatul a fost ‎un șantaj aproape comic,
‎fiindcă începuseră să spună ‎că vor mai mulți bani.
‎Nu voiau să se observe ‎o creștere bruscă a salariului,
‎așa că au cerut diamante.
‎Frank și-a zis: „Asta e nebunie curată.”
‎Au și scris un bilet împreună:
‎„Ne sperie rapoartele pe care le facem
‎și nu știm dacă nu ne riscăm viețile.”
‎Au vrut să fie ceva oficial.
‎Scrie: „I-am comunicat șefului meu, ‎Frank DiPascali,
‎faptul că nu vreau să lucrez ‎la proiecte față de care am rețineri.
‎Nu știu până la ce nivel ierarhic ‎a fost comunicată dorința mea,
‎dar în scurt timp va ajunge la vârf.
‎Mă tem pentru serviciu, ‎pentru familie, pentru viitor.”
‎E semnat „George Perez”.
‎Apoi s-au dus la Bernie.
‎Bernie n-a cedat partida și n-a spus:
‎„Gata, m-ați prins! Vă dau orice.” ‎A jucat tare.
‎Au intrat cu Frank în biroul lui Madoff
‎și, practic, au spus că au mari rețineri.
‎„În plus, ‎credem că trebuie să puneți capăt
‎afacerii de consultanță în investiții.”
‎Asta, evident, l-a făcut pe Bernie ‎să vadă roșu în fața ochilor.
‎I-a luat tare.
‎Era o situație delicată ‎pentru ambele părți,
‎fiindcă băieții ‎nu aveau de-a face zilnic cu Bernie.
‎Și tocmai îl amenințaseră pe tipul
‎care conducea firma ‎și era o legendă pe Wall Street.
‎Ieșiți dracului din biroul meu! Urgent!
‎Până la urmă, Madoff a negociat prin Frank
‎și Frank le-a oferit ceva mai mulți bani.
‎Au primit 60.000 de dolari în plus,
‎care, la nivelul întregii povești, ‎nu înseamnă prea mult.
‎Probabil că îl puteau mulge pe Bernie ‎de orice sumă de bani
‎fără să-i concedieze.
‎Băieții s-au mulțumit ‎cu această mărire modestă,
‎iar Bernie a mai scăpat o dată la mustață.
‎Deocamdată.