Det har gått en vecka sen Bernie Madoff överlämnade sig till FBI.
Han var väldigt trovärdig. Om man inte kan lita på honom, vem ska man då lita på?
Hur gjorde han det här ensam?
Det verkar nästan omöjligt utan att fler var inblandade.
Om de visste vad de gjorde eller inte är en större fråga.
En sak som var unik med Madoff-utredningen var
att den började med ett erkännande och ett gripande,
men vi visste att vi behövde mer.
Under utredningen åkte vi upp till 17:e våningen och vi bara…
"Jävlar."
Det var nästan som att stiga in i en tidsmaskin.
Det såg ut som mitten på 1980-talet.
Han hade enorma gamla stordatorer…
Det var papper överallt och dokumentskåp och lådor…
Där fanns fax som hade kommit in där man har bett om inlösen…
Det låg dokument överallt…
Det var väldigt stökigt,
till skillnad från 19:e våningen, som var oklanderligt ren.
Det som jag fastnade för var matrisskrivaren.
Han hade gammaldags skrivarpapper, sånt där man rev bort sidorna.
Om man investerar hos en stor firma
får ingen sina dokument utskrivna på en matrisskrivare.
På ett skrivbord hittade jag en hög med katalogkort
med handskrivna kolumner för pengatransaktioner,
uttag, insättningar och saldon.
Ett saldo var på 4,5 miljoner dollar och jag tänkte: "Jösses, så mycket."
När jag tittade närmare insåg jag att det var 4,5 miljarder.
Det var då jag insåg att det här inte var vanlig ekobrottslighet.
MADOFF: MONSTRET PÅ WALL STREET
Jag började jobba för Madoff runt 1992, på datoravdelningen.
När jag först kom till min jobbintervju hade vi ett bra samtal,
och jag blev väldigt nöjd med den lön som de erbjöd mig.
Det var dubbelt så mycket som hos FedEx, och jag slapp jobba ute i regnet.
Jag fick jobba i ett fint kontorshus och jag var överlycklig.
Men samtidigt var jag nervös, för det var nåt som jag inte var van vid.
Först jobbade jag på 19:e våningen. Då var allt på 19:e våningen.
19:e våningen var vacker. Allt var i glas och svart och silver.
Sen flyttade vi till 17:e våningen.
17:e våningen var helt annorlunda.
När ni började med den bedrägliga investeringsrådgivningsverksamheten,
så flyttades den till en annan våning?
Det stämmer. Vi flyttade hela rådgivningssidan till 17:e våningen.
Det var på 90-talet.
Jag jobbade natt, så jag såg mycket av skumraskaffärerna.
Jag kunde se att det var saker som var lite misstänkta.
Ett område kallades "buren". Det var där allt hände.
När man kom in dit såg man att de hade sexpack med öl,
och på den tiden rökte man inomhus.
Jag såg folk komma in som var stupfulla och som gick dit med sina älskarinnor,
och andra tog kokain där inne och allt möjligt.
Jag tyckte att det var helt vansinnigt. Jag bara: "Wow…"
Jag var väldigt naiv, för vi hade storfräsare i firman som jobbade där nere.
Som Bernie Madoff och Frank.
Investeringsrådgivningen, eller 17:e våningen, som vi kallade det,
styrdes i princip av Frank DiPascali. Han höll i nästan allt på den våningen.
Kan man säga att Frank höll i 17:e våningen?
Ja. Han var väldigt duktig när det gällde att hjälpa till att bygga systemet.
Han gjorde i princip allt.
Frank DiPascali var nån som man tänkte sig höll i illegala spelverksamheter på gatan.
Han var definitivt en smart typ, men mest, liksom, gatusmart.
Om Frank hade varit med i maffian hade han bestämt vem som skulle mördas.
Frank var italienare från Queens. Jag var italienare från Brooklyn.
Jag kunde inte relatera till honom alls, och det borde jag, men vi var så olika.
Jag minns att jag hörde att Frank hade jobbat på en bensinmack
innan han fick jobb hos Madoff, och att han inte hade gått ut college.
Om man skulle ha nån som höll i ens investeringsrådgivningsbyrå
hade jag trott att det var nån som hade en utbildning.
Jag förstod det aldrig.
Det var uppenbart att Bernie hade stor respekt för Frank.
För Frank var det här en möjlighet
att tjäna mer pengar än i sina vildaste drömmar
och leva det liv som han alltid hade velat ha.
Jag tror inte att en kille från Howard Beach hade kunnat få hans båt…
…eller hans hus i Jersey genom att göra nåt annat än att jobba för Bernie Madoff.
Sen hade vi Annette Bongiorno.
Annette… Jag vet inte vad hon gjorde.
Hon var en tungviktare och en stilig kvinna. Hon hade fina kläder.
Jag vet att Annette tjänade mycket pengar. Hon hade en liten låda full med sedlar.
Hon brukade säga: "Ta si och så mycket ur lådan och bjud den och den på middag."
Hon hade en fin liten hög med pengar där.
Annette var arbetarklasskvinna från Queens och hade inte särskilt hög utbildning.
Många av de som jobbade på 17:e våningen
började jobba hos Bernie när de var väldigt unga och väldigt lättpåverkade.
De blev otroligt lojala och undergivna mot honom och gjorde allt han bad om.
MIN HJÄLTE
Annette avgudade Bernie.
Jag tror att hon hade stoppat en kula för honom.
Hon styrde sitt lilla team där nere,
och Bernie verkade förlita sig på henne, särskilt med sina största klienter.
-Vi går till Annette. Annette Bongiorno? -Ja.
Vad var Annettes vanliga arbetsuppgifter?
Hon tog hand om…
…de stora klienterna.
Hur länge jobbade ms Bongiorno för dig?
15 JUNI 2016
Det var nog i drygt 30 år.
Vad Bernie än gjorde släppte han alltid allt för att prata med henne.
Jag minns att jag tänkte: "Bernie tar verkligen hand om henne."
Han var lojal mot sina trogna anställda.
Hon åkte hela tiden till Palm Beach. Hon köpte hela tiden nya bilar.
Hon levde ett väldigt gott liv, tyckte vi, för att vara sekreterare från Queens.
Investeringsrådgivarna på 17:e våningen hade alltid mycket att göra.
De skickade alltid ut utskick och det var ständigt nåt på gång.
Det var uppdelat i två sidor. Annette hade en sida och Frank en,
med datorkillarna, Jerry O'Hara och George Perez.
Min närmaste chef var Jerry O'Hara. Han övervakade mitt arbete.
Mitt jobb var att skriva ut olika dokument som gällde olika aktier och optioner,
men det var inga snabba skrivare. Det var långsamma matrisskrivare.
En vanlig dag skrev jag ut kanske 700 kontoutdrag på natten.
Om skrivarna fick problem ringde jag och så fick de lösa det.
Det var aldrig tal om att vänta till nästa dag. Det skulle göras genast.
Om nåt blev suddigt eller inte perfekt skrev de ut det igen,
och sen skickade vi ut det till de olika klienterna.
De hade koll på varje liten detalj.
En anledning till att jag inte ville synas i bild
är att jag inte vill ha nåt med det fallet att göra.
Jag vet att Madoffs gjorde hemska saker mot vissa människor,
och jag tycker synd om de drabbade, men de var goda mot mig,
och jag har inget ont att säga om dem.
Bernie Madoffs bedrägeri var inte komplicerat.
Han tog människors pengar, sa att han skulle investera dem, men gjorde inte det.
För att kunna fortsätta med Ponzibedrägeriet
lät han en handfull soldater på investeringssidan
skapa falska transaktioner.
Det var väldigt enkelt att skapa en falsk transaktion
om man visste vad priset var i går.
Det är som att spela på hästar och spela på gårdagens lopp.
Man behövde bara knappa in saker.
Folk satt och knappade in gammal information i datorn
så att det såg ut som att de köpte Amazon-aktier för en månad sen
och sålde dem i går med vinst.
George Perez och Jerry O'Hara hade datorprogram
som lade informationen från de falska transaktionerna i ett kundbesked,
så när kunden fick dem såg allt äkta ut.
Det komplexa var att han hade väldigt många klienter på 90- och 2000-talen.
Nästan 5 000 klienter. Det var en dokumentfabrik.
Processen gick ut på att knappa in falska transaktioner,
se vad resultatet blev, strimla de dokumenten,
och knappa in nya transaktioner som gav ännu mer vinst.
Till slut postade man beskeden till kunderna.
Det var viktig för mr Madoff
att aldrig låta människor komma åt sina kontobesked på elektronisk väg.
Han ville inte att folk skulle se vad som hände bakom kulisserna.
17:e våningen fungerade i princip som en bookmaker.
Nån var tvungen att hålla koll på alla transaktioner.
Jodi Crupi var ännu en av de här osofistikerade människorna
som Bernie tog in för att utgöra en avgörande del av bedrägeriet.
Mot slutet var hennes jobb att ta hand om "Jodis block".
Det var en summering som gjordes varje dag
av alla insättningar och uttag från bankkontot hos JP Morgan,
det så kallade 703-kontot, efter de sista siffrorna i kontonumret.
Nu kallar vi det för Ponzi-kontot.
I slutet av varje arbetsdag fick Bernie sammanräkningen,
så att han visste hur mycket som gick in och ut.
Det var viktigt för mr Madoff.
När man kör ett Ponzibedrägeri måste man veta hur mycket pengar man har.
Man måste veta att man kan göra utbetalningar om det krävs.
Därför var 17:e våningen så viktig för Bernie Madoff.
Om man har kontroll över ett fåtal människor, som man vet håller tyst,
så kan man hålla ett bedrägeri i gång i över 40 år.
Investeringsrådgivningsbyrån på 17:e våningen
hade ingen tillgång till förutom de som jobbade där.
Jag hade nyckel, eftersom Bernie skickade mig fram och tillbaka.
Men när jag gick ner… Ingen försökte få en att stanna. Ingen ville prata.
17:e våningen var en gåta.
Jag vet inte om vi… De jag umgicks med, vi visste aldrig vad som pågick där nere.
Vi pratade inte om vårt jobb med dem,
och de pratade inte om vad det nu var de gjorde.
Madoff var en familjedominerad firma, så Bernie var alltid högst upp.
Familjemedlemmar hade alla nyckelpositioner på 19:e våningen.
Hans bror Peter var ansvarig för regelefterlevnad.
Bernie gav sina unga söner, Mark och Andy, väldigt mycket ansvar.
De höll i aktiehandeln.
Hans söner började jobba på byrån så snart de tog examen från college.
Eftersom de var Madoffs behövde vi lyssna på dem.
Jag tyckte att jag var en bättre aktiehandlare än Mark,
men jag kunde inte vinna en dispyt eftersom han var Mark Madoff.
Andy kallade det "Nepotismcentralen".
Mark och Andy kände båda två att de behövde förstå hela företaget,
det vill säga även det som Bernie gjorde på 17:e våningen,
på investeringsrådgivningsbyrån, men Bernie vägrade prata om det.
Bernie hade dragit en tydlig linje
som höll pojkarna borta från det han gjorde på 17:e våningen.
Så vitt jag vet fick Mark och Andy inte gå upp på 17:e våningen.
De tyckte inte om det.
Jag minns att jag tyckte att det verkade konstigt
att han var mer intresserad av att få in Frank än hans egna söner.
Bernie sa att han skötte sin sida av företaget och de skötte sin.
"Lägg er inte i." Inte ens hans egna söner fick ifrågasätta honom.
Sen åtminstone slutet på 1800-talet
är tecknet på att man är framgångsrik på Wall Street och i New Yorks finansvärld
att man kan spela golf hela vintern och kunna åka nånstans där det är sol.
Att komma undan snömodden i New York.
Bernie och Ruth hade siktet inställt på Palm Beach.
Det var en väldigt exklusiv enklav på Floridas östkust.
De köpte ett hus där och började delta
i det sociala livet i Palm Beach.
Bernie och Ruth blev godkända som medlemmar i Palm Beach Country Club.
Palm Beach Country Club
var till skillnad från många liknande etablissemang även öppet för judar.
Många judiska familjer ansökte om medlemskap där.
Många församlingsmedlemmar var medlemmar i Palm Beach Country Club.
Jag kom till USA som dissident, som oliktänkande.
Jag kommer från före detta Sovjetunionen.
När jag ansökte om jobbet som rabbin här sa de: "Äger du en smoking, rabbin?"
Jag sa: "Va? Jag har hyrt en smoking ett par gånger."
De sa: "Nej, du behöver åtminstone en smoking
för att gå på alla välgörenhetsgalor."
Palm Beach är en av världens största välgörenhetshuvudstäder,
även när det gäller judiska syften.
Så vitt jag förstår måste man visa prov på välgörenhet för att gå med i klubben.
Dessutom kostar det 300 000 dollar, som man aldrig ser igen.
Det är bara för att säga: "Ja, jag tror på den här klubben."
Välgörenhet är en väldigt viktig del av livet i Palm Beach,
och det var nog därför han hamnade här.
Det är en intressant fråga. Varför valde Bernie Madoff Palm Beach?
Han flyttade inte till Silicon Valley eller till Bedford eller till Scarsdale.
I Palm Beach är judar bara tillåtna i en klubb.
Det var där Madoff upptäckte att det var ett enkelt sätt att få nya investerare.
Gör det väldigt exklusivt.
Som jag minns det sa folk att det var omöjligt att komma in.
Nån ville investera en miljon dollar, men han sa nej.
Han avvisade folk.
Han skapade en spänning
av att man måste gå genom nån som känner nån som känner nån.
Då tar han kanske dina pengar.
Han gjorde dig en tjänst om han tog dina fem miljoner dollar. Det var lysande.
Sökte du aktivt upp nya investerare till rådgivningsbyrån?
-Nej. -Varför inte?
För att byrån befann sig i det läget att vi fick tacka nej till intressenter.
Vi behövde aldrig värva nya pengar.
Faktum är att när vi ibland försökte betala ut pengar sa klienterna nej.
Min pappa investerade alla sina pengar hos Bernie Madoff.
Han var så imponerad av Madoff. Verkligen imponerad.
Drömmen för judar som min pappa
var att tjäna pengar, investera dem och leva på räntan.
EN MILJON DOLLAR
Först var det bara mina föräldrar, min syster och jag
som satte in en viss mängd pengar och gjorde vinst nästa kvartal.
VÄLDIGT RISKABELT
Min pappa sa: "Okej, då investerar vi lite mer."
Då tog vi även med min svåger och min fru.
När vi hade kommit fram till 2008
var mina barn med, och mina syster- och brorsöner och -döttrar och deras barn.
Det var min pappas stora stolthet.
Det var hans arv till sin familj, och han var väldigt stolt över det.
Min pappa hade en stor hög med kontoutdrag…
…från Bernie Madoffs firma. Han sa: "Titta så mycket du tjänar."
Han sa: "Den här killen är ett geni."
Jag sa: "Pappa, jag förstår inte det här.
Hur kan alla andra få åtta procent eller sju procent
när du får 15?"
Han sa det som män alltid säger.
"Bry inte ditt söta lilla huvud med det."
Jag tyckte att många av hans metoder verkade lite udda.
ANSVARAR EJ FÖR FÖRLUSTER
När han sa att han köpte aktier
fick vi inga bekräftelser förrän flera veckor efteråt.
Vi ifrågasatte det inte, men vi fick ingenting i rätt tid,
och det var svårt att få kontakt med dem.
En regel som vi lärde oss tidigt var att han i princip var som "Soppnazisten".
Ursäkta, du glömde mitt bröd.
-Vill du ha bröd? -Ja, tack.
Tre dollar!
-Va? -Ingen soppa för dig.
"Om du ställer för många frågor får du ingen soppa." Det var precis så det var.
Kunder ringde aldrig mig för att diskutera sina kontoutdrag.
Det var inget som jag diskuterade med kunderna.
Om de sa att de ville ha tillbaka sina pengar sa jag:
"Om du vill att jag ska sälja säljer jag. Du får dina pengar. Kom inte tillbaka."
Då sa alla: "Nej, det är okej. Det du gör är bra. Fortsätt bara."
De investerade i nåt som var beprövat.
Det hade hållit på i 5, 10, 15, 20 år när de började investera.
Vad fanns det att tvivla på?
Litade folk mer på honom för att han var jude?
Ja. Kanske folk tänkte: "Han är en av oss.
Han är engagerad i det liv vi lever här."
Men vi måste kunna judarnas historia.
Judar var inte välkomna på de flesta platser på jorden,
och särskilt inte i Palm Beach.
Under många år var det omöjligt att köpa ett hus,
det var omöjligt att bli medlem i en klubb.
Till och med kända hotell, fram till 60-talet, 1965 tror jag,
hade skyltar där det stod: "Inga judar, inga hundar."
Det var inte religiöst, det var socialt.
Så judarna lärde sig att bygga murar runt sig.
De hade inget emot andra människor,
de litade inte på att bli rättvist behandlade.
De litade på Bernie eftersom alla som de kände litade på Bernie.
Det var otänkbart att en av deras egna skulle bedra dem.
Jag minns en gång när receptionisten sa: "Du kommer inte att tro det här."
Ett par äldre damer hade kommit in för att träffa Bernie,
och han kom ut, och det var som om han var en filmstjärna.
Vissa av de äldre var väldigt gulliga. Han var väl som…
Han hade kunnat vara deras son. Han tog hand om dem och deras pengar.
De beundrade honom. Jag med.
Det var förmögna människor och de som kom med alla sina besparingar,
men det var inte bara judar, det var alla.
Vid det här laget har Bernies investeringsrådgivningsbyrå vuxit,
mest via rekommendationer, och vuxit och vuxit och vuxit.
Bernie samlar på stora namn,
och börjar röra sig i finare kretsar.
Det gör att han kan ge sig in i den spirande hedgefond-världen.
Hedgefonder hette först "hedged funds", alltså garderade fonder.
Det innebar helt enkelt fonder som inte bara satsade på att allt skulle gå upp,
utan som även kunde vinna på att marknaden gick ner. De hade alltså garderat sig.
Hedgefonder har funnits länge,
men på 80- och 90-talen händer det nåt bland de privata investerarna.
Det här är när Silicon Valley-företag börjar bli väldigt attraktiva
och professionella fondförvaltare säger att man kan tjäna mer på hedgefonder.
Men i och med att de blev allt mer populära,
och när alla tyckte att de också kunde bli hedgefondförvaltare,
så försvann den klassiska strategin med att gardera sina investeringar.
De bara samlade ihop pengar och investerade dem hos nån som Bernie Madoff.
Jeffrey Tucker, som tidigare hade jobbat för SEC,
och Walter Noel,
en klassisk privatskoleutbildad Wall Street-aristokrat,
hade gått samman och startat hedgefonden Fairfield Greenwich.
Jeffrey Tuckers svärfar kände Madoff.
Han presenterade dem för varandra, och Noel och Tucker träffade Bernie.
Bernie högra hand, Frank DiPascali, var också där.
Madoff förklarade sin split-strike strategi för dem.
På Wall Street-slang kallades samma sak för "bull spread".
Det var en strategi som man använde för att rida på stigande börskurser,
men man hade ett golv som gjorde att man inte kunde förlora för mycket.
Det var det Bernie började sälja.
Bernie gjorde att det såg krångligt ut,
men det verkade ge dem det de ville ha av Bernie.
En konstant avkastning.
Men det som verkligen tilltalade dem…
…var nåt som man inte hade sett i hedgefondvärlden förut.
Arvodesupplägget var otroligt.
Regeln var 2 och 20. Förvaltaren, Fairfield Greenwich,
fick två procent av alla investerade tillgångar.
Det var deras årliga arvode för att förvalta pengarna.
Sen fick de även 20 procent av all vinst som de skapade åt en.
I en normal värld, med en normal förvaltare,
skulle Walter Noel och Jeffrey Tucker ha behövt dela sitt arvode,
som de fick av investerarna, med Madoff.
Men Madoff begärde inte det.
Madoff låter dem behålla hela arvodet,
utan att han får nåt mer än kommission på de affärer som han låtsas göra åt dem.
Att kalla det här ovanligt hade varit en stor underdrift.
Det var helt nytt.
Det var det bästa avtal som en hedgefondförvaltare kunde hitta.
Till hans försvar ska sägas att Jeffrey Tucker ställde frågor.
Han har hand om kundkännedom.
Men Bernie höll fast vid den strategi som fungerade så bra för honom.
"Om du har så många frågor kanske du ska ta ut dina pengar.
Jag har inte tid med det här."
Fairfield Greenwich bestämde sig för att investera hos Bernie Madoff.
Fairfield Greenwich var Bernies första stora hedgefondklient.
Jag jobbade för grundaren av Fairfield Greenwich, Walter Noel,
mellan 1987 och 1998.
Jag tror att Walter Noel och hans familj var väldigt pretentiösa.
När Walter började låtsades han vara rik för att passa in i societeten.
Han tog ständigt nya lån på sitt hus.
Han hyrde ut huset för att ha råd med semester i Europa.
Han klippte gräsmattan själv ett tag.
Hans svärmor gav hans fru pengar som stöd varje månad.
Men Walter var bra på att sälja sig själv. Han levde det liv han ville ha.
Han såg till att synas på rätt klubbar och han var väldigt trevlig
och bra på att nätverka med människor.
Jag tänkte: "Det är ju ganska harmlöst. Vad kan det göra för skada?"
Sen dök Bernie Madoff upp, och det var då allt exploderade.
Det var som gåsen som lade gyllene ägg.
Det började strömma in väldigt mycket pengar väldigt snabbt.
Han slutade klippa gräsmattan själv. Han slutade hyra ut huset.
Bernie upplevde hur en formlig lavin av pengar kom in från hedgefondvärlden.
En del av det var den glamorösa strukturen hos Walter Noels familj.
Han hade fem vackra döttrar.
De gifte sig alla med välbärgade män från olika delar av världen.
En gifte sig med en latinamerikansk arvtagare,
en annan en schweizisk investerare med kontakter i Latinamerika och Mellanöstern.
Med Fairfield Greenwich och alla de här svärsönerna
blev Bernie plötsligt trovärdig över hela världen
och hade tillgång till pengar från hela världen.
Det tog lång tid att förstå vad som var så speciellt med Bernie Madoffs affärer.
Plötsligt ville en av Walters klienter se vilka aktier han hade i sin portfölj.
Han gav mig sju sidor utskrivna på en matrisskrivare.
Det var tunt papper och dåligt bläck. Jag tänkte: "Vilket billigt skräp."
Det såg ut som att han hade sitt kontor i en källare med betongväggar.
Så här såg inte kontoutdrag ut.
Alla kontoutdrag, oavsett om de kommer från banker, låne- eller kreditinstitut
är utskrivna på tjockt papper med en stor logga i färg.
Där finns finstilt text
och ett nummer som man kan ringa om man har problem eller frågor.
Bernies papper hade inget sånt.
Hedgefonder var viktiga i Madoffs bedrägeri, som ett sätt att få in pengar.
Hedgefonderna var i princip matarfonder,
som samlade in pengar från investerare och satte in de pengarna hos Madoff.
Frågan är hur många av matarfonderna som visste vad som pågick
eller om de bara stack huvudet i sanden och sa:
"Så länge jag får avkastning tänker jag inte ställa fler frågor."
Men man måste ställa sig frågan vad de faktiskt tänkte då…
…när de investerade hos Bernie Madoff.
Mr Madoff utlovade högre ränta till några av de stora individuella klienterna.
Det var de fyra stora, kan man säga.
Du hade avtal med Norman Levy, Carl Shapiro…
Ja.
-Med Jeffry Picower? -Ja.
-Och Stanley Chais? -Ja.
Jag hade ett speciellt förhållande med de fyra stora klienterna, okej?
Med Picower var det lite annorlunda.
Jag frågade Madoff om han trodde att nån av hans stora investerare
visste vad han höll på med. Det enda namn han nämnde var Picower.
Han sa: "Jag tror att han visste. Vi pratade aldrig om det med varandra."
DE RIKASTE AV DE RIKA
Jeffry Picower hade varit klient hos Madoff länge, i över 30 år.
Han var advokat och revisor och startade sin karriär inom skatteplanering.
Picower är en mystisk figur.
Han investerade över 600 miljoner dollar hos Madoff.
Mellan 1998 och 2003 började Picower ta ut pengar.
Mängden pengar som han tog ut var fullständigt häpnadsväckande.
Hundratals miljoner dollar åt gången. En miljard dollar under ett visst år.
Det måste ha varit väldigt svårt för Bernie att hantera.
Han behövde ordna pengar så att Picower kunde göra sina uttag.
Ett tag var det så att alla pengar som kom in till Bernie via matarfonden
gick direkt vidare till Jeffry Picower.
Om man ser på hela deras samarbete
så tog Picower ut sju miljarder dollar från Bernies investeringsbyrå.
Men Bernie blev helt beroende av Picower,
för medan Picower tog ut miljarder dollar
satte han också in pengar, även om det bara var i korta perioder,
när Ponzibedrägeriet hotades av tillfällig brist på pengar
och han räddade Madoff när han behövde hjälp.
Det gjorde att Picower fick makt över Bernie.
Han blev både Bernies räddare och Bernies svurna fiende.
Bernie, som alltid måste ha full kontroll, hade låtit nån annan kontrollera honom.
Till exempel när Picower tog ut vinster ur företaget
så anmälde han falska förluster till Annette Bongiorno.
Han sa: "Jag behöver förluster. Jag vill inte behöva deklarera vinster."
Då skapade man påhittade förluster,
så att han slapp betala skatt på de pengar som han tog ut.
Jag frågade Bernie hur han kunde låta sig bli beroende av den här människan.
Han frågade om jag hade hört uttrycket:
"Håll dina vänner nära och dina fiender närmare."
Det Bernie själv misstänkte var
att Jeffry Picower hade insett vad han gjorde,
förstod att Bernie inte kunde säga nej,
och tänkte mjölka sitt Madoff-konto på allt vad det var värt.
Och visst var det så att ingen tjänade mer pengar,
ingen blev rikare på Madoffs Ponzibedrägeri, än Jeffry Picower.
Inte ens Madoff.
Jag har erkänt att jag har gjort mycket som var väldigt pinsamt och fel
och som jag ångrar, men jag gjorde det själv.
Ingen tvingade mig.
Om man inte kände mig och kände till mitt förhållande till de här människorna…
De fyra stora klienterna var giriga och ville aldrig avsluta samarbetet.
Jag är reporter. Jag har jobbat med ekonominyheter sen 1990-talet.
Jag började jobba på Barron's Magazine år 2000.
Jag ville börja skriva mer om hedgefonder,
som inte var lika stora då som de är i dag.
En dag ringde en kille som var en väldigt bra källa.
Han sa: "Skriv om Bernie Madoffs hedgefond. Den går aldrig med förlust."
Det fick mig att haja till.
Det har aldrig funnits en hedgefond som inte har förlorat pengar på Wall Street.
Onlineföretag var de stora förlorarna på Wall Street den här veckan…
Blodbadet har bara börjat.
Aktier som tidigare gick för 30, 40 eller 50 dollar är bara värda några få dollar.
IT-BUBBLAN SPRICKER
I början av 2000-talet hade IT-bubblan precis spruckit
och börsen gick våldsamt neråt.
Samtidigt lyckades Bernie Madoffs hedgefond fortsätta gå med vinst.
Det var väldigt märkligt.
Varför var det bara just den här hedgefonden som gick med vinst?
Det gjorde att jag ville ta reda på mer om Madoffs hedgefond.
Under mina efterforskningar
hittade vi en erbjudandehandling för Fairfield Greenwich.
En erbjudandehandling är egentligen bara som ett prospekt eller ett anbud
som en fond ger till potentiella klienter och som förklarar deras strategi.
På våren 2001, när man fortfarande kunde gå till New York-börsen
och gå ner på golvet, frågade jag handlare om de hade hört talas om honom.
"Har nån handlat med en hedgefond värd miljarder som ägs av Bernie Madoff?"
Det märkliga var att ingen hade gjort några som helst affärer med dem.
Därefter började jag fråga privata banker.
"Har ni några rika kunder som investerar i den här hedgefonden?"
Medan jag höll på började jag lägga märke till väldigt märkliga saker.
När jag intervjuade några klienter hos en privat bank sa de:
"Vi har erbjudits att investera i Bernies hedgefond,
men utan att säga att han är förvaltaren."
Det är en varningsflagga när ens förvaltare säger
att man inte får berätta vem de är,
för de flesta förvaltare vill skryta om hur bra det går.
Jag åt lunch med nån som jobbade på Merrill Lynch.
Han jobbade som bankman åt väldigt förmögna människor, och han sa:
"Jag får inte titta på bokföringen. Jag får ingen kundkännedom,
men om jag säger till mina klienter
att de borde lämna Madoffs fond kommer de att ge mig sparken."
Samma scenario upprepades om och om igen.
Jag ringde även Fairfield Greenwich och fick prata med Jeffrey Tucker.
Han var väldigt avvisande och sa:
"Det här är inget att skriva om. Det är en privat fond.
Den är inte öppen för vem som helst.
Barron's är väldigt mycket en tidskrift för allmänheten."
Men vissa investerare undvek Madoff, däribland Goldman Sachs
och Salomon Brothers, som vägrade göra affärer med Madoff.
De sa: "Vi förstår det inte. Det är nåt skumt med det här."
Jag förväntade mig att det skulle bli lätt att få en intervju med Bernie,
för de flesta fondförvaltare ville gärna bli intervjuade.
Det var något av en fjäder i hatten att bli omskriven i Barron's Magazine.
Men jag kunde inte få tag på honom.
Jag försökte genom alla olika kanaler, men han ställde inte upp på en intervju.
Det var ett par dagar före publicering…
…när jag lämnade ett meddelande och sa att vi skulle skriva om honom oavsett.
Och…plötsligt ringde han.
Som jag minns det var Bernie Madoff väldigt inställsam.
Han verkade förvånad över att jag ville skriva om hans fond.
Han i princip avspisade mig och sa:
"Jag kan inte säga nåt. Min strategi är en affärshemlighet."
Det var som att han gav mig en klapp på huvudet till farväl.
Eftersom jag inte hade fått nåt riktigt svar av honom
var det enda vi kunde göra att ställa frågor: hur gjorde han det?
Hur tjänade han pengar? Vad hade han för strategi?
Varför sa han till folk att inte säga att han höll i en hedgefond?
Varför tog han inga arvoden?
Jag kände på mig att det var nåt som inte stämde…
…men det var allt jag hade då.
När artikeln hade publicerats, i maj 2001, tänkte jag:
"Ja, nu har jag vunnit Pulitzerpriset!" Men jag fick inte ett enda samtal.
Jag tänkte att jag skulle få en arg replik av Bernie eller hans advokater…
Det var bara helt tyst.
FRÅGA INGET, SÄG INGET
Jag visste inte att Bernie gick runt med ett exemplar av artikeln och sa:
"Hon är en idiot. Jag vill inte höra mer om det. Det är skitsnack. Vi går vidare."
Jag sa till Bernie: "Det står i tidningen. Folk kommer att prata om det."
Han sa: "Vi pratar inte om det här."
Bernie tyckte inte om att förknippas med dålig publicitet.
Varje gång en reporter ringde
eller nån skrev nåt om Bernie blev han väldigt spänd.
TRE STRATEGER HAR SAGT ATT DE INTE FÖRSTÅR MADOFFS SIFFROR
Det var sån han var.
För honom var det så att om vi inte pratar om det så är det okej. Då finns det inte.
Det var det. Ingen säger nåt om det.
MADOFF KALLAR ANKLAGELSERNA "LÖJLIGA"
Fram till våren 2001
hade Bernie Madoff lyckats hålla sin investeringsrådgivningsbyrå
nästan helt utanför offentlighetens ljus.
Han höll allting väldigt tyst, dolt och hemligt.
Tills en artikel publicerades i Barron's Magazine.
Det är viktigt att säga att artikeln inte anklagade Madoff för olagligheter,
men den gjorde att investerarna började ställa frågor.
När min artikel hade kommit ut
skrämde den upp Jeffrey Tucker från Fairfield Greenwich.
Han började tvivla och begärde ett möte.
Det är ett farligt ögonblick för både Jeffrey Tucker och Bernie Madoff,
eftersom de har ett så symbiotiskt förhållande.
Tucker och Fairfield Greenwich investerade miljarder dollar,
och Bernie skulle investera de här miljarderna.
Det blev ett pinsamt möte.
"Bernie, jag måste prata med dig om den här artikeln."
Han var tvungen att lugna Tucker.
Men det var typiskt Madoff att lugna honom genom att inte verka det minsta orolig.
Bernie hade med sig sin högra hand, Frank DiPascali,
och de visade honom en transaktionsbok med alla transaktioner på deras konto.
Jeffrey Tucker var ingen liten dununge.
Han hade jobbat för SEC och han var advokat.
Vem som helst kan skriva ut papper med transaktioner. Han behövde mer.
Då startade Bernie och Frank upp datorn
och visade att de hade ett konto hos en regleringsmyndighet som heter DTC,
Depository Trust Company.
Det är i princip ett bankkonto för alla mäklare på Wall Street.
De sa: "Om du verkligen är orolig för var dina pengar är
så har vi det här kontot där du kan kolla din portfölj när du vill."
Bernie sa: "Nå? Välj en aktie. Välj vilken transaktion som helst.
Vilken vill du kontrollera?"
"Kolla på våra aktier i AOL." "Visst."
Frank trycker på några tangenter,
och visar upp Fairfield Greenwichs transaktioner i AOL-aktier.
Där står precis det antal aktier som Jeffrey Tucker förväntade sig att se.
Man hade kunnat höra hans suck av lättnad över hela världen.
Allt fanns där. Det fanns inget att oroa sig för.
När han går har han blivit blidkad och lugnad.
I verkligheten var förstås allt det här en bluff.
Det här DTC-kontot var en potemkinkuliss.
Det som hade hänt var
att Frank DiPascali hade hackat sig in i de äkta kommunikationerna med banken
från den legitima byrån på 19:e våningen.
Han hade skapat falska transaktioner i systemet
så att han kunde begära fram dem och visa dem för Jeffrey Tucker
och försäkra honom att hans AOL-aktier var i säkert förvar.
Han hade skapat en perfekt kopia.
Madoff och DiPascali hade ett väldigt speciellt förhållande.
DiPascali kunde intuitivt känna
vad Madoff behövde
och vad Madoff kunde använda för att dölja sitt bedrägeri.
Det var särskilt ett tillfälle,
när en revisor för en fond bad Frank DiPascali
om transaktionsboken för ett visst datum.
DiPascali svarade: "Visst, visst…"
"Vi behöver en transaktionsbok."
Hans underhuggare började genast jobba
med att skapa en falsk transaktionsbok.
De skrev ut en stor hög med papper,
men de såg alldeles för fina och rena ut,
så de kastade runt pappershögen i kontoret som en badboll
tills papperen såg tillräckligt slitna och använda ut,
men de var fortfarande varma från skrivaren. Det var ett problem.
Så de kylde ner papperen i kontorets kyl.
Och naturligtvis blev revisorn fullständigt övertygad.
Den här sortens trick, man kan inte kalla det nåt annat,
verkade passa Madoff som hand i handske när det gällde vad han behövde
för att lugna sina investerare.
Till och med innan Madoff själv visste vad han behövde.
20 DECEMBER 2016
"Jag står här i dag för att berätta att från början av 1990-talet
till december 2008 så hjälpte jag Bernie Madoff och andra människor
att utföra det bedrägeri som skadade tusentals människor.
Det fanns ett enkelt faktum som Bernie Madoff visste,
som jag visste och som andra visste, men som vi aldrig berättade för klienter,
eller för regleringsmyndigheter som SEC.
Det skedde inga köp eller försäljningar av värdepapper på deras konton.
Allt var fusk. Allt var påhittat.
Det var fel, och jag visste att det var fel."
Bedrägeriet fortsatte i tiotals år.
Utan rätt dokument hade alltihop kunnat avslöjas väldigt fort.
Kontoutdrag…
…transaktionsdokument…
…rapporter till klienter som ville ha dem…
Det enda sättet att göra det var med en dator.
Man kan inte gå och köpa programvara som skapar påhittade transaktioner.
Man måste skriva sina egna program för att göra det.
Så programmerarna George Perez och Jerry O'Hara var avgörande
för att Madoff skulle kunna hålla på så länge.
Jerry och George hade inte samma livsstil som de som jobbade på 17:e våningen.
Frank hade en båt värd två miljoner.
Jodi hade ett hus vid kusten i Jersey.
De hade inget sånt. De levde ganska tillbakadraget.
Men de visste att det de gjorde var fel.
De visste att de förfalskade rapporter, och det blev mer och mer obekvämt för dem.
George och Jerry började bli nervösa för att bli upptäckta.
De kände att de var i fara.
De konfronterade Frank DiPascali,
och det blev en nästan komisk utpressningssituation.
De sa att de vill ha mer betalt för att göra det här,
men det skulle inte se ut som en plötslig löneökning,
så de ville ha betalt i diamanter.
Och Frank tänkte: "Det är helt jävla vansinnigt."
De skrev ett meddelande där de sa:
"Vi är bekymrade över de rapporter vi skriver och våra liv kan vara i fara."
De ville göra det officiellt.
Det står: "Jag har sagt till min chef, Frank DiPascali,
att jag inte vill jobba med projekt som jag inte känner mig bekväm med.
Jag vet inte hur högt upp det här har gått,
men det tar inte lång tid innan det når toppen.
Jag är orolig för mitt jobb, min familj och min framtid."
Det är undertecknat George Perez.
Sen konfronterade de Bernie.
Bernie gav inte efter och sa:
"Okej, ni har avslöjat mig. Ta vad ni vill." Han satte hårt mot hårt.
De gick in på Madoffs kontor med Frank och sa att de inte kände sig bekväma.
"Dessutom tycker vi att ni borde lägga ner investeringsrådgivningsbyrån."
Det gör förstås att översittaren i Bernie kommer fram.
Han skällde ut dem.
Det var svårt för båda sidor, för killarna brukade inte ha med Bernie att göra.
De har också hotat mannen som styr byrån, och som är en Wall Street-legend.
Ut ur mitt kontor. Nu!
Till slut förhandlade Madoff genom Frank,
och Frank såg till att de fick lite mer betalt.
De fick ytterligare 60 000 dollar om året,
vilket i det här sammanhanget inte är särskilt mycket.
De hade nog kunnat pressa Bernie på hur mycket som helst utan att få sparken.
De nöjer sig med en ganska genomsnittlig löneförhöjning…
…och Bernie har lyckats komma undan igen.
För tillfället.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu