Минув тиждень, як Берні Мейдофф здався ФБР.
Він був авторитетом.
-Головний маркет-мейкер, засновник NASDAQ. -Йому довіряли всі.
Він провернув це сам?
Це майже неможливо. У нього точно були співучасники.
Та чи знали вони, що робили, —
-важливіше питання. -Так.
ПЕРЕСТРАХУЙСЯ
Наше розслідування Мейдоффа було унікальним,
бо воно почалося із зізнання й арешту.
Але ми знали, що нам потрібно більше.
Отже, коли ми проводили наше розслідування,
ми піднялися на 17-й поверх,
і ми одразу подумали…
«Чорт забирай».
ФБР МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЇ
Ми наче потрапили в минуле.
Усе нагадувало середину 1980-х.
Там були ці старі великі центральні комп'ютери.
Скрізь лежали стоси паперів.
Картотеки, ящики.
Надходило купа факсів із запитами на викуп.
Скрізь валяються документи.
Повний безлад.
Він дуже відрізнявся від 19-го поверху, де все було бездоганно.
Мене дуже здивувало, що там були матричні принтери.
Він використовував застарілий папір, який треба було відривати.
З якою брокерською фірмою ви б не інвестували,
вам не будуть видавати виписки на матричному папері.
На одному столі я знайшов стопку карток розміром 5x8,
у яких були рукописні колонки з інформацією про грошові операції.
Зняття, внести, кінцевий баланс.
Я дивлюся на баланс
і бачу чотири з половиною мільйони. Думаю собі: «Боже, це велика цифра».
Коли я придивився, я зрозумів, що це чотири з половиною мільярди.
І тоді стало зрозуміло,
що це не звичайний посадовий злочин.
МЕЙДОФФ МОНСТР З ВОЛЛ-СТРІТ
Я почав працювати на Мейдоффа у 1992 як оператор комп'ютерного набору.
Коли я вперше прийшов у офіс на співбесіду,
це була приємна розмова.
Я був дуже задоволений зарплатою, яку мені запропонували.
Вона була вдвічі більшою, ніж я заробляв у Federal Express,
і я не працював під дощем.
Я працював у гарній офісній будівлі.
Я був надзвичайно радий,
але водночас дуже хвилювався, тому що це було щось,
до чого я не звик.
Спочатку я працював на 19-му поверсі.
Тоді все було на 19-му поверсі.
Там було прекрасно.
Усе скляне, чорний і срібний декор.
Потім ми переїхали на 17-й поверх.
На 17-му поверсі усе було інакше.
Коли ви почали займатися,
скажімо, злочинним інвестиційно-консалтинговим бізнесом,
ви перевели працівників на інший поверх?
Саме так. Ми перевели всіх, хто займався консалтинговим бізнесом на 17-й поверх.
Це було у 90-х.
Я працював уночі, тому бачив увесь бруд, що там відбувався.
Я бачив, що вони займалися чимось підозрілим.
Була зона, яку називали кліткою.
І саме у цій клітці все й відбувалося.
Заходиш туди й бачиш, як вони стоять з пляшками пива.
І там було дозволено палити.
Потім бачиш, як налигані працівники ідуть кудись зі своїми коханками
або як якісь типи нюхають там кокс.
І це було якесь божевілля. Я дуже дивувався.
Я був наївний щодо цього всього,
бо в цій компанії все ж працювали дуже поважні люди,
як Берні Мейдофф і Френк.
Інвестиційно-консалтингова сторона,
або 17-й поверх, як ми її називали,
була під наглядом Френка Діпаскалі.
Він керував майже всім на цьому поверсі.
Чи можна сказати, що Френк був відповідальним за 17-й поверх?
Так. Його таланти дуже знадобилися у розбудові цієї системи.
Він займався усім.
Френк Діпаскалі був з тих типів,
які організовують лотереї або грають у кості на вулиці.
Безумовно він був дуже розумним хлопцем, але це радше був досвід вуличного життя.
Якби Френк був бандитом, саме він би давав накази когось прибрати.
Френк був італійцем, він родом з Квінса.
Я була італійкою і родом з Брукліна.
Я не спілкувалася з ним.
Хоча й варто було.
Але ми були різні.
Пам'ятаю, як почула, що Френк працював на заправці,
перш ніж почати працювати в Мейдоффа, і що він не закінчив коледж.
Якщо хочеш комусь довірити свій інвестиційно-консалтинговий бізнес,
то це має бути хтось з освітою.
Я не могла цього зрозуміти.
Було очевидно, що Берні дуже поважає Френка.
А для Френка це була можливість заробити більше грошей, ніж він собі уявляв,
і жити так, як завжди хотів.
Сумніваюся, що виходець з району Говард-Біч міг би заробити на таку яхту
і будинок у Джерсі, як у нього,
працюючи лише на Берні Мейдоффа.
Також там працювала Аннет Бонджорно.
Аннет… Я не знаю, чим вона займалася.
Я знав, що вона була впливовою і шикарною жінкою.
Вона гарно вдягалася.
Я знаю, що Аннет гарно заробляла.
У неї була маленька шухлядка з готівкою,
і вона казала: «Візьми в шухляді стільки-то
й замов собі таку-то вечерю».
І вона там тримала гарну маленьку пачку грошей.
Аннет була жінкою робітничого класу з Квінса, не дуже освіченою.
Багатьох людей, які були на 17-му поверсі,
Берні взяв до себе, коли ті були дуже молодими, дуже піддатливими.
Тож вони були дуже відданими
та поважали його, робили усе, що він просив.
Аннет ледь не поклонялася Берні.
І я думаю, що вона прикрила б його від кулі.
У неї була маленька команда, якою вона керувала,
і Берні, здавалося, дуже покладався на неї,
особливо щодо своїх головних клієнтів.
Поговорімо про Аннет. Це Аннет Бонджорно?
Так.
А якими були повсякденні обов’язки Аннет?
Вона займалася…
важливими клієнтами.
Як довго у вас працювала пані Бонджорно?
Напевно, приблизно 30 років.
Що б не робив Берні,
він кидав усе, щоб поговорити з нею.
І я пам’ятаю, як думала: «Боже, Берні справді піклується про неї».
Він любив своїх давніх працівників.
Вона їздила в Палм-Біч.
Вона завжди купувала машини.
Ми думали що у неї дуже розкішне життя
як для секретарки й канцеляристкою з Квінса.
У інвестиційно-консалтинговій фірмі на 17-му поверсі завжди була метушня.
Постійно надсилали листи.
Робота була у розпалі.
Офіс був поділений на дві частини.
Одна належала Аннет, а інша — Френку
і комп'ютерникам Джеррі О’Гара та Джорджу Пересу.
Моїм керівником був Джеррі О'Гара.
Він наглядав за моєю роботою.
Я працював за комп'ютером і мав роздруковувати
звіти певних акцій чи цінних паперів,
але принтери погано працювали.
Вони були дуже повільними, це ж матричні принтери.
У неважкий день на 17-му поверсі,
я роздрукував десь 700 звітів за ніч.
Якщо були проблеми з друком, я дзвонив їм, і вони її усували.
Не казали: «Зробимо зранку».
Вони хотіли одразу все вирішити.
Якщо виходило розмазано або неякісно, вони роздруковували ще раз,
а потім ми розсилали їх різним клієнтам.
У них були суворі порядки щодо кожної деталі.
Я вирішив приховатися силуетом через те,
що я не хочу бути частиною того, що відбувається з цією справою.
Я знаю, що Мейдоффи дуже погано вчинили з деякими людьми,
і мені шкода цих людей.
Але вони добре до мене ставилися,
і я не можу сказати про них нічого поганого.
Афера Берні Мейдоффа не була складною аферою.
Він просто брав у людей гроші,
казав, що інвестує їх, але ніколи цього не робив.
Щоб продовжувати Понці та провернути це шахрайство,
він дав завдання своїм солдатам
з інвестиційно-консалтингового бізнесу підробляти торгівлю.
Було дуже легко підробляти торгівлю,
коли ти знав про її вчорашні результати.
Це як піти на кінні перегони і зробити ставку на вчорашні перегони.
Вони лише били по клавішах.
Люди сиділи й вводили ці історичні дані
у комп'ютер, щоб здавалося, ніби вони купили Amazon місяць тому,
а вчора продали його з прибутком.
У Джорджа Переса та Джеррі О’Гара були комп’ютерні програми,
які брали дані з підробленої торгівлі
і переносили її у виписку клієнта,
тож коли клієнт отримував її, вона була як справжня.
Складність полягала в тому, що він мав багато клієнтів у 90-х і 2000-х роках.
Майже 5 000 клієнтів.
Це була паперова фабрика.
Це повторюваний процес введення фальшивих даних,
перегляду доходів,
знищення цих виписок,
введення нових даних з іншими цінами,
щоб ще більше підняти дохід,
і, зрештою, відправлення їх клієнтам.
Важливо, що пан Мейдофф ніколи не надавав людям електронний доступ
до виписок з їхніх рахунків.
Він не давав їм доступ, щоб вони не знали, що відбувається за завісою.
У якомусь сенсі 17-й поверх працював, як букмекерська контора,
і хтось мав відстежувати усі грошові операції.
Джоді Крупі була ще однією з тих наївних осіб,
які були важливою частиною у схемі Берні.
Зрештою її завданням було вести те, що називали «блокнотом Джоді».
Насправді це був щоденний підрахунок
усіх даних про грошові потоки з банківського рахунку JP Morgan,
відомого як сумнозвісний рахунок 703.
Його назва обумовлена трьома останніми цифрами цього рахунку,
відомого нам сьогодні як рахунок Понці.
І вкінці кожного робочого дня підрахунок передавався Берні,
щоб він точно знав усі доходи й витрати.
Мейдофф керував пірамідою,
тому йому було дуже важливо розуміти, скільки в нього грошей,
щоб знати, що він має готівку для виконання запитів на стягнення.
Ось чому 17-й поверх був таким важливим для Берні Мейдоффа.
Якщо в тебе під контролем люди, яких можна змусити довго мовчати,
то ця афера протримається чотири десятиліття, а то й більше.
Ніхто не мав доступу до інвестиційно-консалтингового бізнесу,
крім працівників, які працювали там, на 17-му поверсі.
У мене був ключ-картка, тому що я мала ходити туди-сюди за Берні.
І коли я заходила, ніхто не хотів, щоб я там стояла.
Ніхто не хотів розмовляти.
Сімнадцятий поверх був справжньою загадкою.
Не знаю, чи ми, працівники з торгового поверху,
узагалі знали, що там відбувається.
Ми не розповідали про нашу роботу,
а вони не розповідали про роботу на своєму поверсі.
Це був сімейний бізнес, тому Берні був вершиною всього.
Його сім'я займала всі головні посади на 19-му поверсі.
Молодший брат Пітер відповідав за дотримання вимог.
А своїм молодим синам Марку й Енді Берні довірив управління торговою фірмою.
Обидва його сини працювали в компанії одразу після закінчення коледжу.
І оскільки вони були Мейдоффами, ми мали їх слухатися.
Я вважав себе набагато кращим трейдером, ніж Марк,
але я не міг з ним сперечатися, бо він був Марком Мейдоффом.
Енді мене підколов: «Це центр кумівства».
І Марк, і Енді хотіли зрозуміти всю справу,
включно з тим, що Берні робив на 17-му поверсі
з консалтинговим бізнесом.
Але Берні не хотів говорити з ними про це.
Берні провів лінію,
яка відділяла хлопців від того, що він робив на 17-му поверсі.
Наскільки я знаю, Марка та Енді не пускали на 17-й поверх,
і це їх дуже турбувало.
Пам'ятала, що думала, як же дивно те,
що він був більш зацікавлений у тому, щоб залучити Френка,
ніж власних синів.
Берні фактично сказав їм:
«Я керую своїм бізнесом. Ви — своїм. Це не ваша справа».
Навіть сини не ставили його під сумнів.
З кінця 1800-х років
ознакою справжнього успіху на Волл-стріт і у світі фінансів у Нью-Йорку
була можливість грати в гольф всю зиму.
Поїхати кудись, де тепло і сонячно,
подалі від нью-йоркської сльоти.
Берні та Рут поклали око на Палм-Біч,
який був одним із найпрестижніших анклавів
уздовж східного узбережжя Флориди.
Вони придбали там будинок
і почали брати участь у сезонному громадському житті Палм-Біч.
Берні та Рут були прийняті членами заміського клубу «Палм-Біч».
Заміський клуб «Палм-Біч», на відміну від кількох старіших клубів-суперників,
приймав як євреїв, так і неєвреїв.
Більшість єврейських сімей намагалися вступити у цей заміський клуб.
У мене було багато парафіян, які були членами клубу «Палм-Біч».
Я приїхав до Америки після того, як був дисидентом, чи, як ми кажемо, відмовником.
Я родом із колишнього Радянського Союзу.
Коли я подав заявку на посаду рабина храму Еману-Ель,
вони сказали: «Рабине, у вас є смокінг?»
Я сказав: «Що? Я пару разів брав смокінг напрокат».
Вони сказали: «Ні, вам потрібен хоча б один смокінг.
Ви будете на заходах зі збору коштів».
Тому що Палм-Біч — одна з головних столиць збору коштів у світі,
включно з єврейськими справами.
Наскільки я розумію,
щоб приєднатися до клубу, ви повинні показати свої благодійні внески
на додаток до 300 000 доларів, яких ви ніколи не побачите.
Це просто, щоб показати: «Так, я вірю в цей клуб».
Тому збір коштів є дуже важливою частиною життя в Палм-Біч,
і, ймовірно, це причина, чому він опинився тут.
Це цікаве питання. Чому Берні Мейдофф вибрав Палм-Біч?
Він не поїхав у Кремнієву долину.
Він не поїхав у Бедфорд, Нью-Йорк чи Скарсдейл.
Тому що в Палм-Біч євреїв пускають тільки в один клуб,
і тоді Мейдофф зрозумів,
що це дуже простий спосіб для нього знайти нових інвесторів.
Зробити компанію недоступною.
І наскільки я пам’ятаю, люди казали: «До нього неможливо попасти».
Хтось приходив і хотів інвестувати мільйон доларів. Він казав: «Ні».
Він відмовляв людям.
Він створив гру. Треба було домовитися з тим, хто знає когось, хто знає когось.
Можливо, він візьме ваші гроші.
Він робив вам послугу, якщо брав ваші п'ять мільйонів.
Він був генієм.
Чи активно ви шукали нових клієнтів-інвесторів?
Ні.
Чому?
Бо фірма була в такому становищі, що ми завжди відмовляли новим інвесторам.
Ми ніколи не добивалися надходження нових грошей.
Власне кажучи, іноді ми намагалися повернути гроші,
але стикалися з опором клієнтів.
Мій батько вклав усі свої гроші в Берні Мейдоффа.
Він дуже захоплювався Мейдоффом.
Справді захоплювався.
Мрією таких євреїв, як мій батько,
було заробити гроші, інвестувати їх і жити на відсотки.
Спочатку певну суму грошей вклали
мій тато, мама, сестра і я.
Дохід був через чверть року.
Мій батько сказав: «Гаразд, інвестуємо ще раз».
А потім ми залучили мою дружину з її чоловіком.
І до 2008 року
я залучив своїх дітей, своїх племінників та племінників та деяких їхніх дітей.
Це була гордість і радість мого батька.
Це був спадок для його сім’ї,
і він надзвичайно цим пишався.
У мого батька була купа виписок
з компанії Берні Мейдоффа.
Він казав: «Дивися, скільки ми заробляємо»
Він сказав: «Цей чоловік — геній».
А я сказала: «Тату, я цього не розумію.
Чому всі інші отримують 7–8 відсотків,
а ти отримуєш 15?»
І він сказав типове:
«Не турбуйся, гарненька голівонько».
Багато його дій і методів здалися мені дивними.
Коли він нібито купив акції всіх цих компаній,
ми не отримували підтвердження ще десь три тижні.
У нас не було сумнівів, але ми не отримали його своєчасно.
І з ними було дуже важко спілкуватися.
Ще на самому початку ми засвоїли одне правило.
Він нагадував Супового нациста.
Перепрошую, ви забули дати мені хліб.
-Хочете хліба? -Так, будь ласка.
Три долари.
-Що? -Ніякого вам супу.
«Забагато питаєте, будете без супу». «Я надішлю ваш чек назад». Ось як було.
Клієнти ніколи не дзвонили і не попросили обговорити виписку.
Я не обговорював цього з клієнтами.
Якби вони дзвонили й казали: «Хочу повернути гроші».
Я казав їм: «Якщо хочете, щоб я продав, я продам.
Надсилаю вам гроші, не повертайтеся».
Люди казали: «Ні, усе добре.
Робіть усе, що вам треба. Продовжуйте».
Те, що вони купляли мало історію.
Коли вони приходили, фірма працювала вже десять, 15, 20 років.
То в чому тут сумніватися?
Люди йому більше довіряли через те, що він був євреєм?
Так. Напевно, вони думали: «О, він один із нас.
Він — корисний член суспільства, спільноти».
Але ми повинні знати історію євреїв.
Євреїв не приймали майже всюди на Землі,
особливо в Палм-Біч.
Багато років
було неможливо купити будинок, потрапити в жоден з клубів,
навіть у відомі готелі. Так було десь до 1960-х, 65-х років.
Там був напис «Євреям і собакам вхід заборонено».
І не через релігію, а через ставлення суспільства
єврейська громада навчилася будувати стіну навколо себе.
Вони не були проти інших людей,
вони просто не хотіли поганого ставлення.
Вони довіряли Берні, бо всі, кого вони знали, довіряли Берні.
І вони й подумати не могли, що хтось зі своїх може їх обдурити.
Одного разу мені подзвонила адміністраторка.
Вона каже: «Ви не повірите». Прийшло кілька літніх жінок.
Вони хотіли зустрітися з Берні, і він вийшов.
І вона каже: «Він для них кінозірка».
Деякі з тих старших людей були дуже милі.
Він був ніби
їхнім єврейським сином.
Він піклувався про них, вкладав їхні гроші.
Вони захоплювалися ним.
Я теж.
До нас приходили заможні люди
і люди, для яких це були їхні заощадження,
але це не обов'язково були євреї, це були всі.
До цього моменту інвестиційний бізнес Берні дуже розвинувся.
Про нього дізнавалося все більш й більше людей.
Берні залучає до себе поважні імена,
які обертаються у впливовіших колах людей.
Таким чином він зміг заглибитися у хедж-фонди, які набували популярності.
Спочатку хедж-фонди називали «захищеними фондами».
Захищеним фондом був фонд,
який покладався не тільки на зріст.
Він купляв долю ринку, якщо ціни падали.
Ви перестраховувалися.
Хедж-фонди існували вже давно,
але протягом 80-х і 90-х років
для малих інвесторів відбулися кардинальні зміни.
Саме тоді всіх почали цікавити стартапи Кремнієвої долини.
Професійні менеджери спільних фондів казали:
«Я ж зароблю набагато більше, керуючи хедж-фондом».
Однак, коли вони стали більш популярними,
кожен другий захотів керувати хедж-фондом,
тож цю початкову класичну стратегію хеджування ставок
викинули у вікно.
Вони просто збирали гроші в пул
і вкладали їх з кимось, на кшталт Берні Мейдоффа.
Джеффрі Такер, колишній регулятор КЦПБ,
і Уолтер Ноель,
випускник приватної школи і типовий аристократ з Волл-стріт,
об’єдналися, щоб створити хедж-фонд Fairfield Greenwich.
А тесть Джеффрі Такера знав Мейдоффа
і представив його.
Отож, Уолтер Ноель і Джеффрі Такер їдуть на зустріч із Берні
та правою рукою Берні, Френком Діпаскалі.
Мейдофф пояснює їм свою стратегію конверсії розділеного удару.
Але на Волл-стріт її називали бичачим спредом.
Це була стратегія, яку використовували, щоб підняти бичачий ринок,
але встановити нижню межу для витрат,
щоб не втратити занадто багато.
Саме це Берні почав продавати.
Берні навмисно все ускладнив.
Їм здавалося, що вони отримають те, чого хотіли від Берні:
постійний дохід.
Але насправді їх зацікавило щось,
чого вони ніколи не бачили за весь час розквіту хедж-фондів.
Структура плати була дуже привабливою.
Вона працювала за правилом два на 20.
Менеджер, тобто Fairfield Greenwich,
отримував 2% від загальної суми з усіх інвестованих активів
Це їхня річна плата за управління вашими грошима.
І тоді вони отримають 20% прибутку, який заробили для вас.
У звичайному світі зі звичайним фінансовим менеджером
Уолтер Ноель і Джеффрі Такер мали б розділити гроші,
які вони отримали від інвесторів, з Мейдоффом.
Але Мейдофф цього не вимагає.
Мейдофф дозволяє їм залишити всі гроші,
не сплачуючи йому нічого, крім комісійних
за торгівлю, яку він нібито здійснює для них.
Назвати це незвичайним було б сильним применшенням.
Це було безпрецедентно.
Це була найпривабливіша угода,
яку тільки міг знайти менеджер хедж-фонду.
Та варто віддати належне Джеффрі Такеру, бо він ставить запитання.
Він обачний хлопець.
Але в цей момент Берні твердо приймає стратегію, яка чудово йому прослужить.
«Якщо у вас є всі ці питання, можливо, вам варто забрати гроші.
Знаєте, я не маю на це часу».
І ось Fairfield Greenwich вирішив інвестувати з Берні Мейдоффом.
Fairfield Greenwich — був першим хедж-фондом, який став клієнтом Берні.
Я працювала на засновника Fairfield Greenwich Group Уолтера Ноеля
з 1987 по 1998 рік.
Уолтер Ноель і його сім'я були дуже претензійними.
Коли Уолтер тільки починав,
він вдавав, що багатий, бо вони хотіли бути у вищому суспільстві.
Я чула, що він постійно рефінансував свою іпотеку.
Він здавав свій будинок, щоб покрити витрати на відпустку в Європі.
Деякий час він займався газоном.
І його теща щомісяця давала його дружині трохи грошей, щоб допомогти.
Але Уолтер дуже добре вмів представляти себе.
Він прагнув розкішного життя.
Тому він вступав у престижні клуби, він був дуже товариським
і дуже любив налагоджувати зв'язки з людьми.
Я думала: «Ну, гаразд, це несуттєво, бо що з цього?»
Потім з'явився Берні Мейдофф,
і тоді все закрутилося.
Він ніби знайшов гуску, що несе золоті яйця.
Гроші почали надходити дуже швидко. Дуже багато грошей.
Він більше не косив газон і не здавав свій будинок в оренду.
Гроші текли рікою до Берні зі світу хедж-фондів.
Частково причиною цього була цікава та шикарна структура сім'ї Уолтера Ноеля.
У нього було п'ять прекрасних дочок.
Усі вони повиходили заміж за багатих аристократів
з іншої частини земної кулі.
Одна вийшла заміж за латиноамериканського спадкоємця,
інша — за швейцарського інвестора,
який мав зв'язки в Латинській Америці та Західній Азії.
З Fairfield Greenwich і такими зятями
Берні одразу ж отримав авторитет у інших країнах
і доступ до світових банків.
Я довго не могла зрозуміти,
що такого особливого було в торгівлі Берні Мейдоффа.
А потім один із клієнтів Уолтера захотів глянути, які акції були в цьому портфелі.
Він простяг мені сім сторінок,
надрукованих на матричному принтері,
які були на тонкому папері та з дуже поганим чорнилом.
І я подумала: «Яка халтура».
Здавалося, ніби він працював у підвалі
зі шлакоблоковими стінами.
Виписка не може бути такої якості.
Виписка з будь-якого банку,
брокерської компанії чи кредитної спілки
надрукована на високоякісному папері, на ній велике яскраве лого,
багато дрібного шрифту
і номер, щоб подзвонити,
якщо виникне проблема або треба щось спитати.
У виписках Мейдоффа цього не було.
Хедж-фонди важливі для піраміди Мейдоффа, бо це був спосіб направлення грошей.
Хедж-фонди були фактично фідерними фондами.
Вони збирали гроші від інших інвесторів,
а потім вкладали їх від імені цих інвесторів у Мейдоффа.
Питання полягає в тому, які з цих фідерних фондів були співучасниками.
Чи вони заплющили на це очі,
засунули голову в пісок і сказали:
«Слухай, поки я отримую дохід, я не буду нічого розпитувати».
Але треба поцікавитися,
що відбувалося в їхній голові в момент,
коли вони інвестували з Мейдоффом.
Пан Мейдофф пообіцяв деяким великим особистим клієнтам
вищий відсоток доходу.
Це була, так би мовити, велика четвірка.
У вас були домовленості з Норманом Леві, Карлом Шапіро…
Так.
-З Джеффрі Піковером? -Так.
І зі Стенлі Чейсом?
Правильно. У мене були особливі стосунки з великою четвіркою клієнтів.
Піковер був трохи іншим.
Я запитала Мейдоффа, чи думав він, що хтось із його великих інвесторів
знає, що він робить.
І єдине ім’я, яке спало йому на думку, було Піковер.
Він сказав: «Я думаю, він знав.
Ми ніколи не говорили про це. Ніколи не сперечалися».
НАЙБАГАТШИЙ З БАГАТІЇВ
Джеффрі Піковер був давнім клієнтом пана Мейдоффа.
Понад 30 років.
Він був юристом, бухгалтером, який починав кар'єру з продажу податкових притулків.
Піковер — темна постать.
Він інвестував понад 600 мільйонів доларів на свій рахунок у Мейдоффа,
а потім між 1998 і 2003 роками Піковер починає повертати гроші.
І сума грошей, яку він знімав, була дійсно величезною.
Сотні мільйонів доларів за один раз.
Мільярд доларів за один рік.
Для Берні це було великою проблемою.
Йому довелося роздобути гроші, щоб покрити зняття Піковера.
У один момент практично всі гроші, які Fairfield Greenwich, фідерний фонд,
переказував Берні,
Берні перенаправляв і виплачував Джеффрі Піковеру.
Якщо говорити про всю тривалість їхніх стосунків,
то за цей час Піковер отримав 7 мільярдів від інвестиційного бізнесу Берні.
І все ж Берні стає повністю залежним від Піковера,
бо хоч Піковер стягував мільярди доларів,
він також вкладав гроші у ті моменти,
коли піраміді загрожували періодичні нестачі грошових ресурсів,
рятуючи Мейдоффа, коли йому був потрібен порятунок.
І в результаті Піковер отримав можливість здирати гроші з Берні.
Він і, так скажімо, рятівник Берні,
і серйозний, запеклий ворог Берні,
бо Берні, у якого вічна манія контролю,
дозволив комусь контролювати його.
Наприклад, коли Піковер отримував реальні прибутки від бізнесу,
він повідомляв фальшиві втрати Аннет Бонджорно
і казав: «Потрібні втрати. Це кінець року. Не хочу звітувати про прибутки».
Вона записувала фальшиві втрати,
і йому не доводилося платити податки з грошей, які він знімав.
Я запитав Берні:
«Чому ви залишалися залежними від цього чоловіка?»
А він сказав: «Джиме, ви чули вислів
"тримай друзів поруч, а ворогів — ближче"».
Берні підозрював,
що Джеффрі Піковер здогадався про шахрайство,
зрозумів, що Берні не може йому відмовити,
і збирався витрусити зі свого рахунку в Мейдоффа все, що можна.
І справді, не було нікого, хто б заробив більше,
хто б став багатшим від фінансової піраміди Мейдоффа,
ніж Джеффрі Піковер, навіть не Мейдофф.
Я зізнався, що робив багато ганебних і неправильних речей,
про які шкодую,
але я сам у цьому винен.
Ніхто мене не змушував.
Вам треба зрозуміти, якщо ви не знали мене,
і які в мене були стосунки з цими людьми,
що мої чотири великі клієнти, бувши жадібними людьми,
ніколи не хотіли закривати угоду.
2000
Я репортерка.
Я писала про бізнес з 1990-х,
і почала працювати в журналі Barron's у 2000 році.
Я хотіла почати писати більше про хедж-фонди,
яким тоді не надавали такого великого значення, як сьогодні.
І одного разу мені зателефонував хлопець, який був моїм чудовим джерелом інформації.
І сказав: «Напиши про хедж-фонд Берні Мейдоффа.
Він не втрачає грошей».
І це змусило мене нашорошити вуха,
тому що ніколи в історії не було хедж-фонду,
що ніколи не втрачав грошей на Волл-стріт.
Того тижня онлайн-компанії зазнали найбільших втрат на Волл-стріт,
і бійня тільки починається.
Акції колишніх лідерів, які коштували 30, 40, 50 доларів за акцію,
можна купити за пару доларів.
На початку 2000-х
бульбашка доткомів луснула.
Тому фондовий ринок обвалювався.
У той самий час
хедж-фонд Берні Мейдоффа вочевидь стабільно заробляв гроші,
що також було дивно.
Чому саме його хедж-фонд був єдиним, який заробляв гроші?
Тож я хотіла дізнатися більше про хедж-фонд Мейдоффа.
У рамках мого дослідження
ми знайшли документ про пропозицію для Fairfield Greenwich.
Документ про пропозицію —
це проспект емісії або інвестиційний проєкт,
який фонд надає потенційним клієнтам
і в якому пояснюється торгова стратегія.
Навесні 2001 року,
у той час можна було піти на біржу
і спуститися в торговий зал.
Я брала там інтерв’ю у трейдерів і питала: «Ви чули про нього?
Хтось мав справу з цим мільярдним хедж-фондом, яким керує Берні Мейдофф?»
І найдивніше було те, що з ними ніхто не торгував.
І я почала запитувати приватні банки:
«А у вас є заможні люди, які інвестують у цей хедж-фонд?»
І у процесі
я почала помічати дуже дивні речі.
Так, наприклад, коли я опитувала кількох клієнтів приватного банку, вони сказали:
«Ми інвестували в фонд Берні, але не можна казати, що він наш фінансовий менеджер».
Це тривожний дзвіночок, якщо ваш фінансовий менеджер каже вам:
«Не кажіть нікому, що я керую вашими грошима»,
бо більшість менеджерів вихваляються своїми прибутками.
Я пішла пообідати з працівником Merrill Lynch.
Він був кимось на кшталт банкіра для багатих, і він каже:
«Я не можу подивитися записи чи провести перевірку.
Однак, якщо я скажу своїм клієнтам,
що хочу вивести їх із фонду Мейдоффа, вони мене звільнять».
Цей сценарій повторювався знову і знову.
У рамках свого репортажу я також подзвонила у Fairfield Greenwich
і поговорила із Джеффрі Такером.
Він відмовився від інтерв'ю і сказав:
«Немає причин писати статтю. Це приватний фонд.
Він закритий для роздрібних чи сімейних інвесторів».
А Barron's — це журнал для широкого загалу.
Але деякі інвестори уникали Мейдоффа.
Наприклад, Goldman Sachs,
Salomon Brothers.
Вони не хотіли мати справу з Мейдоффом.
Вони сказали: «Ми не розуміємо що, але щось там не чисто».
Я очікувала, що взяти інтерв’ю в Берні буде легко,
бо більшість фінансових менеджерів хотіли, щоб у них взяли інтерв'ю.
Це вважалося великим кар'єрним досягненням,
якщо про вас писали в журналі Barron's.
Але я не могла з ним зв'язатися.
Я була біля задніх дверей, біля вхідних дверей.
Я ніяк не могла вмовити його дати мені інтерв’ю.
Залишалося кілька днів до публікації.
Я залишила повідомлення:
«Ми напишемо цю статтю, говоритимете ви чи ні».
І
бах, він підняв слухавку.
Я пригадую, що Берні був дуже солодкомовним.
Здивувався, що я захотіла написати про його фонд.
Він, по суті, відшив мене й сказав:
«Я не можу розповісти про стратегію, це власність компанії».
І ніби погладив мене по голові й послав куди подалі.
Оскільки я не отримала від нього жодної відповіді,
єдине, що ми могли зробити, це задуматися.
Як він це робив?
Як він заробляв гроші?
Яка в нього була стратегія?
Чому він каже людям не розповідати нікому, що він керує хедж-фондом?
Чому відмовляється від грошей за свої послуги?
Моє чуття підказувало, що щось не так,
але це все, що я знала на той момент.
Після виходу статті у травні 2001 року я подумала:
«Так! Я виграла Пулітцерівську премію».
Та мені так ніхто й не подзвонив.
Я думала, можливо, я отримаю роздратовану відповідь
від Берні чи його адвокатів,
але була повна тиша.
Та я не знала,
що Берні пішов на свій торговий поверх з копією моєї статті та сказав:
«Ця жінка — ідіотка.
Я не хочу нічого про це чути. Це повна маячня, рухаємося далі».
Я сказала Берні: «Але це стаття в газеті. Люди говоритимуть про неї».
Він каже: «Ми це не обговорюємо».
Берні не хотів, щоб його асоціювали з негативними публікаціями.
Щоразу, коли дзвонив репортер або про Берні писали статтю,
він напружувався.
ОПЦІОННІ СТРАТЕГИ З ВЕЛИКИХ ІНВЕСТИЦІЙНИХ БАНКІВ СКАЗАЛИ В BARRON'S
Такою він був людиною.
Він вважав, що якщо ми цього не обговорюємо,
усе добре. Усе несправжнє.
На цьому все. Жодної згадки про це.
До весни 2001 року
Берні Мейдоффу вдавалося тримати весь свій інвестиційно-консалтинговий бізнес
майже повністю поза увагою громадськості.
Він діяв дуже тихо, усе приховував,
доки не вийшли більш небезпечні сторінки журналу Barron's.
Важливо зазначити,
що стаття не звинувачувала Берні Мейдоффа в тому, що він зробив щось протизаконне,
але вона викликала запитання серед їхніх інвесторів.
Коли моя стаття вийшла,
вона справді налякала Джеффрі Такера з Fairfield Greenwich.
Він почав сумніватися.
Тому він наполіг на зустрічі.
Це небезпечний момент як для Джеффрі Такера, так і для Берні Мейдоффа,
бо між ними були симбіотичні стосунки.
Такер і Fairfield Greenwich інвестували мільярди доларів,
а Берні нібито інвестував ці мільярди доларів.
Це була незручна зустріч.
«Берні, треба поговорити з вами про те, що ідеться у статті».
Було вкрай необхідно повернути довіру Такера.
Але для Мейдоффа було не проблемою
заспокоїти його, не показавши жодної стурбованості.
Берні був разом зі своєю правою рукою Френком Діпаскалі.
Вони показали йому паперову торгову книгу,
у якій вказані дані про операції, здійснені на їхньому рахунку.
Але Джеффрі Такер не перший день у цій справі.
Він був регулятором, він був юристом.
Будь-хто може роздрукувати стос паперу з даними про здійснення операцій.
Цього мало.
Тоді Берні та Френк запустили комп’ютер
і показали йому, що вони мають рахунок у регуляторному органі під назвою ДТК,
а це Депозитарна трастова компанія.
По суті, це банківський рахунок для кожного брокера на Волл-стріт.
Вони сказали: «Якщо ви так хвилюєтеся, де ваші гроші,
знайте, що на цьому рахунку можна перевірити свій портфель».
«Отже, — каже Берні, — виберіть акцію, виберіть будь-яку з цих операцій.
Яку з них ви б хотіли перевірити?»
«Що ж, перевірте наші операції в AOL». «Звичайно».
Френк натискає кілька клавіш,
і з’являється нібито сторінка транзакцій Fairfield Greenwich в AOL.
Там було вказано точну кількість акцій, яку Джеффрі Такер очікував побачити.
Його зітхання з полегшенням можна було почути по всьому світу.
Там є все.
Немає причин для хвилювання.
І він іде геть спокійним і задоволеним.
Насправді, звісно,
усе це був обман.
Це було потьомкінське село ДТК рахунку.
А було це насправді так.
Френк Діпаскалі перехопив законні дані клірингового будинку
від законної фірми нагорі
та вплів до них фальшиві дані,
щоб дістати їх, показати Джеффрі Такеру
та запевнити його, що його акції AOL справді були цілими та неушкодженими.
Тож він створив ідеальну копію.
У Мейдоффа й Діпаскалі справді були дивовижні стосунки,
оскільки Діпаскалі міг інтуїтивно зрозуміти,
що знадобиться Мейдоффу
і що найкраще допоможе Мейдоффу приховати своє шахрайство.
Був один дивовижний випадок,
коли бухгалтер фонду попросив Діпаскалі
показати йому торгову книгу за якесь число.
Діпаскалі відповів: «А, звісно».
І сказав: «Потрібна торгова книга».
Тоді його міньйони відчайдушно беруться до справи.
Вони створюють фальшиву торгову книгу.
Вони друкують на принтері величезні купи паперів.
Але, зачекайте, вони ж занадто бездоганні, чисті.
Вони підкидають ці папери по всьому офісу, як пляжний м’яч,
поки вони не будуть достатньо пошарпані, затерті пальцями й використані.
Але, зачекайте, вони ще гарячі після принтеру.
Це проблема.
Тому вони охолоджують його в офісному холодильнику.
І, звичайно, у бухгалтера не залишається жодних сумнівів.
Цей вид сценічного ремесла, інакше й не скажеш,
вписався як рука в рукавичку
для того, що Мейдоффу було потрібно, щоб заспокоювати своїх інвесторів.
Раніше ніж сам Мейдофф розумів, що йому потрібно.
ГРУДЕНЬ 20 2016
«Сьогодні я тут, щоб сказати, що з початку 1990-х до грудня 2008 року
я допомагав Берні Мейдоффу та іншим людям
з аферою, яка завдала шкоди тисячам людей».
«Один простий факт, який знав Берні Мейдофф,
який знав я та який знали інші люди,
ми ніколи не повідомляли клієнтам,
а також регуляторам, таким як КЦПБ.
Насправді на їхніх рахунках не відбувалося ні купівлі, ні продажу цінних паперів.
Усе було фальшивим. Усе було вигадкою.
Це було неправильно, і я розумів, що це неправильно».
Це шахрайство тривало десятиліттями.
Але без відповідних документів
усе б дуже швидко викрили.
Виписки з рахунків,
підтвердження торгів,
звіти для клієнтів, коли вони хотіли звіт.
Їх можна підробити лише за допомогою комп'ютера.
І не можна просто купити програмне забезпечення для фіктивних операцій.
Потрібно самому створити програмне забезпечення.
Саме завдяки комп’ютерним програмістам Джорджу Пересу і Джеррі О’Гарі
Мейдофф зміг так довго продовжувати свою піраміду.
Джеррі та Джордж вели не такий самий спосіб життя,
як персонал 17-го поверху.
У Френка був човен за два мільйони.
У Джоді був будинок на березі Джерсі.
У решти цього не було. Вони жили досить скромно.
Та вони знали, що порушують закон.
Вони знали, що фальсифікують звіти,
і з часом їх перестало це влаштовувати.
Джордж і Джеррі почали боятися, що їх викриють,
тому що вони були під загрозою.
Вони звернулися до Френка Діпаскалі,
і це перетворилося в якийсь комічний шантаж,
бо вони вимагали більше грошей за свою роботу.
І щоб не було підозріло, що їхня зарплата раптово збільшилася,
вони просять видавати її діамантами.
І Френк тоді подумав: «Це повна маячня».
І вони написали записку зі словами:
«Нас дуже турбують звіти, які ми пишемо,
і ми не впевнені, що не ризикуємо своїми життями».
І вони хочуть, щоб це було офіційно.
Там написано: «Я висловив своєму босові Френку Діпаскалі,
небажання працювати над проєктами, які мене не влаштовують.
Я не знаю, як далеко було повідомлено моє небажання,
але я подбаю, щоб невдовзі воно дійшло до керівництва.
Я боюся за свою роботу, свою сім'ю, своє майбутнє».
І тут стоїть підпис Джорджа Переса.
Тоді вони звернулися до Берні з цього приводу.
Берні не прогнувся під ними й не сказав:
«О, так, добре, як скажете, хлопці.
Беріть усе, що хочете». Він вирішив розтрощити їх.
Вони заходять до офісу Мейдоффа з Френком
і кажуть, що їх не влаштовує робота.
«Крім того, ми вважаємо, що вам слід закрити
інвестиційно-консалтинговий бізнес».
Це, звісно, розбудило в Берні звіра.
Він залякував їм.
Це небезпечна ситуація для обох сторін,
бо цим хлопцям не щодня доводиться мати справу з Берні.
Крім того, вони погрожували людині,
яка керує фірмою і є легендою Волл-стріт.
Забирайтеся з мого кабінету. Негайно.
І врешті-решт Мейдофф порадився про це з Френком,
і Френк додав їм ще трохи грошей.
У результаті вони отримали додаткових 60 000 доларів,
що в масштабі всієї цієї справи насправді не так багато.
Насправді вони могли здерти з Берні будь-яку суму грошей
і залишитися на посаді.
Хлопці погодилися на це середнє підвищення,
а Берні знову пощастило уникнути провалу.
Поки що.
Переклад субтитрів: Мар'яна Ківерська