‎Se spune că oamenii ‎au investit cu Madoff din lăcomie,
‎din dorința de câștiguri grase.
‎Dar, dacă analizezi cifrele, nu e așa.
‎Părea o investiție decentă, sigură. ‎Nimic ieșit din comun.
‎Muncisem pe brânci pentru banii ăștia
‎și am făcut verificările de rigoare
‎înainte să investesc cu Madoff.
‎L-am verificat cu o firmă specializată
‎care furniza servicii celor care voiau ‎să-și verifice administratorii de fonduri.
‎Și l-au declarat în regulă.
‎Dar am continuat să urmăresc ‎articolele despre Madoff,
‎fiindcă era un tip enigmatic.
‎Dădeam peste articole ‎care îl ridicau în slăvi pe Madoff.
‎Erau articole din ‎Forbes Magazine‎,
‎The Economist‎ și așa mai departe.
‎Era cineva.
‎Prin urmare, ‎am tras concluzia că e de încredere.
‎Dar nici SEC nu l-a prins,
‎deși a avut numeroase ocazii.
‎Îți faci speranțe pentru pensie și viitor. ‎Și s-au spulberat toate.
‎Cred că, în parte, am avut de suferit
‎din cauza autorităților, a celor ‎de la SEC, care nu și-au făcut treaba.
‎A fost o mare trădare.
‎MADOFF: MONSTRUL DE PE WALL STREET
‎NOIEMBRIE 1999
‎M-am angajat ‎la compania Rampart Investment din Boston
‎fiindcă aveau nevoie de cineva pe vânzări.
‎Administram nouă miliarde, ‎banii clienților.
‎Era o sumă importantă.
‎M-au angajat ca să le aduc clienți,
‎dar și să le creez produse noi.
‎Cineva trebuie să vândă. ‎Asta era sarcina mea.
‎Așa că vânam oportunități ‎în stânga și-n dreapta.
‎Am luat avionul și m-am dus la New York, ‎la Thierry Magon de la Villehuchet.
‎Era un individ bogat, investitor
‎și sursă de investitori ‎dintre cei mai avuți oameni din Europa.
‎Mi-a spus că face parte ‎din aristocrația din Bretania,
‎că are un castel cu 100 de camere, ‎moștenire de familie,
‎că vânează de cocoși sălbatici ‎cu prinții Europei.
‎Mă gândeam
‎că, dacă mă introduce la băncile europene ‎de gestionare a patrimoniului,
‎mi se deschide o piață cu totul nouă.
‎Dar era o problemă.
‎Villehuchet mi-a dat transcrieri ‎care veneau zilnic prin poștă,
‎confirmări de tranzacții.
‎Dar numele firmei, din antet, ‎era cenzurat cu tuș negru.
‎Villehuchet a zis:
‎„Administratorul de fonduri e secret. ‎Nu-ți pot spune cine e.
‎Dacă află că i-am divulgat numele,
‎mă taie de pe lista de clienți.
‎Dar, da, l-am contractat
‎și îmi aduce 1% pe lună fără excepție.”
‎Știam că, în lumea finanțelor, ‎asta e imposibil.
‎A început să-mi povestească ‎ce face acea persoană.
‎Erau tranzacții cu opțiuni, ‎cum făceam și eu la acțiunile individuale,
‎dar tipul nu avea nicio pierdere, ‎potrivit lui Thierry.
‎SUMA DEBITATĂ ÎN CONTUL DV.
‎Mi-am zis: ‎„E nebunie curată. Așa ceva nu se poate.”
‎L-am întrebat pe Thierry:
‎„Câți bani îți gestionează ‎acest administrator secret?”
‎Mi-a spus că 320 de milioane de dolari. ‎Ai lui și ai clienților lui din Europa.
‎Automat, am tras concluzia ‎că acel administrator gestionează
‎de zece ori pe atât.
‎Extrapolând, administratorul secret ‎ajungea la peste trei miliarde.
‎Administra cel mai mare fond speculativ ‎și nu știa nimeni cine era.
‎Dacă eu puteam produce ‎1% pe lună în mod constant,
‎mă vedeai pe toate panourile publicitare, ‎de la Boston la New York.
‎Tipul ăsta de ce se ascundea?
‎Evident, eram foarte curios ‎să aflu cine e acest administrator secret.
‎Când Thierry a întors capul ‎să discute cu cineva,
‎am făcut ceva puțin deplasat.
‎Am întors o confirmare aflată pe birou, ‎ca să citesc numele din antet.
‎„Bernard Madoff Securities.”
‎De ce ar vrea barosanul de pe Wall Street
‎să administreze în secret ‎banii lui Thierry?
‎Thierry mi-a spus că nu-i lua comision.
‎Nu avea nicio logică.
‎Mi-am zis: „Potlogărie.”
‎După prima întâlnire Villehuchet,
‎m-am întors la Boston ‎și m-am întâlnit cu șefii de la Rampart.
‎Ei au înțeles imediat
‎că prin Thierry, ‎în calitate de client și sursă,
‎aș putea ajunge la bogătașii Europei,
‎ceea ce ne-ar putea aduce ‎miliarde și miliarde de dolari.
‎Dar concuram ‎cu acest administrator secret,
‎a cărui pretinsă strategie ‎nu avea nicio logică.
‎Șefii mei au zis: ‎„Trebuie să recreăm ce face tipul ăsta.
‎Hai la managerul de portofoliu, ‎Harry Markopolos!
‎E geniu în matematică, ‎o să se prindă imediat.”
‎Mă ocupam de instrumente derivate ‎necotate la bursă, foarte matematice.
‎Trebuia să știi ‎analiză matematică și statistică,
‎iar calculele erau complexe.
‎Frank s-a întors cu o foaie volantă
‎dintr-un fond al lui Madoff, ‎cu profituri fantastice.
‎Dar Frank era om de marketing.
‎Voia să fie sigur ‎de fezabilitate și vandabilitate.
‎Harry a fost iritat că e luat din birou ‎ca să discute cu mine, unul de la vânzări.
‎S-a uitat puțin la profituri și a zis:
‎„Frank, tu ești expert în opțiuni. ‎Știi că asta e o potlogărie.”
‎Am zis: „Da. Nu folosește opțiuni.
‎Cum reușește?”
‎Era o pagină cu cifre fantastic de bune, ‎aproape nicio pierdere.
‎Văzând caracteristicile portofoliului, ‎am spus:
‎„Uite, profiturile cresc așa, ‎în unghi de 45 de grade. Continuu.”
‎A zis: „Îți pot spune din start ‎că e o fraudă,
‎posibil o schemă piramidală.”
‎Discuția a durat doar zece minute.
‎I-am zis lui Harry: ‎„În niciun caz schemă piramidală!
‎Nu-l poți numi nici impostor, ‎darămite asta!
‎Madoff Securities se ocupă
‎de 7% până la 10% ‎din volumul bursei de valori din SUA.
‎Nu cred așa ceva.”
‎Deși i-am zis ‎că acele profituri sunt imposibile,
‎șefii au vrut să dezvolt ‎un produs ca al lui Madoff.
‎Să aflu cum face el, ‎ca să luăm o cotă de piață.
‎Am stat câteva ore ‎să analizez profiturile.
‎În două ore mi-am dat seama
‎că nu reproduceau nimic corelat ‎cu Wall Street sau piața bursieră din SUA.
‎De fapt, aduceau doar în proporție de 6% ‎cu piața bursieră.
‎Când făceai totalul pe luni, ‎96,4% dintre luni erau pe plus.
‎RATA DE PERFORMANȚĂ
‎Așa ceva nu există în finanțe.
‎Cifrele lui erau efectiv prea bune.
‎Clienții se înghesuiau la Madoff
‎fiindcă aducea profituri ‎seducător de constante.
‎Eu trebuia să concurez cu el,
‎dar nu poți concura cu o fraudă.
‎Voiam ca trișorul să iasă din joc.
‎Asta e prima mea plângere la SEC, ‎din 1 martie 2000.
‎„În 25 de minute,
‎voi demonstra un scenariu din trei ‎privind operațiunea lui Madoff.
‎Unu: sunt foarte talentați și/sau norocoși ‎și eu vă fac să pierdeți vremea prostește.
‎Doi: profiturile sunt reale,
‎dar rezultă din alt proces ‎decât cel promovat,
‎caz în care se impune o anchetă.
‎Trei: fondul ‎e o simplă o schemă piramidală.”
‎SCHEMĂ PIRAMIDALĂ
‎Peste 100 de luni de profituri, ‎șapte luni slabe, cea mai mare pierdere…
‎Când Harry Markopolos ‎a încercat să convingă SEC
‎că o schemă piramidală ‎de proporții istorice
‎era desfășurată chiar atunci ‎de Bernie Madoff,
‎el s-a confruntat cu o uriașă provocare,
‎fiindcă SEC se baza pe Madoff ‎ca sursă a adevărului de pe Wall Street.
‎Avea o reputație extraordinară ‎de gigant de pe Wall Street.
‎Nu doar pentru proiectele ‎la a căror lansare a contribuit,
‎schimbările din domeniu ‎la a căror conturare a contribuit,
‎ci și pentru timpul dedicat de el
‎colaborării cu SEC ‎și alte agenții guvernamentale
‎în privința reglementărilor din domeniu.
‎Aș vrea să plec de la premisa ‎că mai toți profesioniștii din domeniu
‎vin la firme ‎cu dorința de a se conforma regulilor
‎și de a-și servi clienții.
‎Harry Markopolos a investit ‎enorm de mult timp și energie
‎încercând să convingă SEC ‎să facă ceea ce trebuia cu Bernie Madoff.
‎Harry nu s-a dus doar o dată acolo.
‎Prima oară a fost respins, ‎a doua oară, la fel.
‎Oricine altcineva se lăsa păgubaș.
‎Estimam că Bernie administra ‎între trei și șapte miliarde de dolari.
‎M-am dus la SEC, ‎ei s-au uitat la documentație
‎și au ignorat-o.
‎DECEMBRIE 2000 ‎VALOAREA FRAUDEI: 30,1 MILIARDE DE DOLARI
‎Cei de la SEC n-au luat în seamă ‎nimic din ce le-am scris.
‎Așa că Harry a sunat ‎la toate ziarele importante.
‎I s-a răspuns: „Nu ne luăm de Madoff
‎pe baza unor aluzii ale unui matematician.
‎Ne trebuie dovezi clare.”
‎Harry mi-a spus:
‎„Frank, caută ‎un reporter de investigații financiare!”
‎Unde cauți așa ceva?
‎Printr-o întâmplare,
‎pe la sfârșitul lui 2000, ‎aveam de ținut un discurs la Barcelona.
‎Venisem cu soția.
‎La aeroport, am luat un taxi.
‎Ultimul taxi.
‎Un tip stresat, cu bagaje,
‎mi-a bătut în geam, ‎întrebându-mă dacă mă duc la conferință.
‎I-am spus că da.
‎Voia să împărțim taxiul.
‎De pe scaunul din față, ‎mi s-a recomandat „Michael Ocrant”
‎și mi-a spus ‎că e reporter de investigații financiare.
‎Am ridicat ochii la cer: ‎„Doamne, mulțumesc!”
‎I-am zis: „Michael, pun pariu pe o cină ‎în Barcelona pentru mine și soția mea
‎că îți pot da numele unui administrator ‎secret de fonduri speculative
‎față de care pălește ‎orice alt administrator,
‎ca volum al activelor și rată de profit ‎ajustată în funcție de risc.
‎A acceptat pariul.
‎Am spus: „Bernie Madoff.”
‎După viteza cu care a întors capul, ‎am fost sigur că mi-am găsit reporterul.
‎I-am spus:
‎„Tipul ăsta vinde mereu ‎în ajunul zilei în care cade piața
‎și cumpără mereu în ziua ‎sau ajunul zilei în care crește.”
‎Nu există niciun administrator de fonduri ‎cu sincronizare perfectă.
‎Nimeni nu știe cum va fi piața.
‎Ocrant a zis: ‎„Trebuie să scriu un articol.”
‎I-am dat numele tipilor care se ocupau ‎de opțiuni la Bursa din SUA
‎și directorilor OTCD de la marile bănci.
‎A discutat cu toți.
‎Ocrant nu și-a crezut ochilor ‎când a văzut cifrele.
‎Înainte să publice articolul, m-a sunat.
‎A spus:
‎„Tipul ăsta e de peste două ori mai mare
‎decât cel mai mare fond speculativ.
‎Cum reușește să facă atâția bani?”
‎S-a publicat articolul. ‎„Madoff bate recordurile. Dar cum?”
‎Ne felicitam reciproc ‎în biroul de la Rampart.
‎Acum era de domeniul public.
‎Venea potera.
‎După publicarea articolului din ‎MARHedge,
‎o funcționară superioară ‎de la SEC, din Washington,
‎a decis că se cere o investigație.
‎Era surprinzător
‎că Bernie Madoff administra ‎asemenea sume de bani
‎fără a înregistra firma de consultanță ‎la autorități.
‎Funcționara e ales ‎să îi telefoneze lui Bernie Madoff.
‎Îl cunoștea, evident, ‎fiindcă era un nume în domeniu.
‎L-a sunat și a zis:
‎„Bună, Bernie! O să facem o examinare.
‎Niște întrebări despre fondul speculativ.”
‎El a spus: „Nu am niciun fond speculativ.”
‎Ea a zis: „Presupuneam.”
‎El a zis: „Bine.”
‎Cu o asemenea afacere,
‎ar fi trebuit să se înregistreze ‎drept consilier.
‎Bernie Madoff nu voia să se înregistreze
‎fiindcă, dacă te înregistrezi,
‎ești supus monitorizării SEC.
‎E un episod savuros,
‎fiindcă ilustrează mai bine ca orice
‎stima pe care o avea SEC ‎față de Bernie Madoff,
‎încrederea pe care i-o acorda.
‎„Hai să-l întrebăm la telefon ‎dacă face mișmașuri!
‎N-o să ne mintă.”
‎Madoff avea noroc ‎și cu dușmanii, și cu prietenii.
‎Și cu sincronizarea.
‎Repet, acum primim rapoartele preliminare ‎pe fluxul de știri.
‎Un avion de mici dimensiuni ‎a lovit World Trade Center.
‎Încă unul! Tocai am mai văzut unul.
‎N-o să uit niciodată.
‎N-o să uit niciodată ‎cum priveam ambele clădiri
‎cutremurându-se ‎și prăbușindu-se din temelii.
‎Orașul era zguduit.
‎Îmi amintesc incertitudinea acelor zile, ‎săptămâni și luni de după 11 Septembrie.
‎Wall Street, desigur, ‎era în vecinătatea World Trade Center.
‎Bursa de Valori din New York, ‎la două cvartale, s-a închis.
‎Tot centrul a fost închis zile în șir.
‎A fost o mare comuniune ‎în sprijinul redeschiderii Bursei.
‎Tom Costello transmite de la NASDAQ. ‎Ce se întâmplă, Tom?
‎NASDAQ va tranzacționa din nou ‎peste o oră și jumătate.
‎Cum spuneam acum o oră,
‎azi-dimineață, ‎într-o demonstrație de solidaritate,
‎șeful NASDAQ, Wick Simmons, ‎va veni la Bursă.
‎Vor deschide piața împreună.
‎Piața NASDAQ trebuia ‎să arate că e funcțională
‎în urma acestui eveniment inimaginabil.
‎Bernie a pus umărul la asta.
‎…doi, unu!
‎Dar pentru el avea și altă semnificație,
‎pe care nu a observat-o nimeni ‎decât prea târziu.
‎Atacurile deliberate și mortale
‎întreprinse ieri împotriva țării noastre
‎n-au fost simple acte teroriste.
‎Au fost acte de război.
‎Resurse din New York, ‎din pragul Wall Street,
‎dedicate evaziunii fiscale și fraudelor,
‎erau redirecționate
‎spre probleme de antiterorism ‎și finanțe corelate cu terorismul.
‎Pentru SEC, ‎era exacerbarea unei probleme existente
‎ca rezultat al campaniei ‎pentru o piață liberă
‎care începuse în 1980, ‎la alegerea lui Ronald Reagan.
‎În prezenta criză, ‎autoritățile nu vor soluționa problema.
‎Autoritățile sunt problema.
‎Legile pe care se puteau baza
‎în desfășurarea anchetelor ‎fuseseră restrânse
‎și bugetele fuseseră reduse drastic.
‎După 11 Septembrie,
‎a continuat o perioadă lungă ‎de raționalizare,
‎priorități scăzute,
‎până și modificări legislative ‎care le îngreunau munca.
‎Așadar, într-un fel, pentru Madoff, ‎acea mare tragedie a însemnat
‎o monitorizare mai scăzută ‎la nivel normativ,
‎exact când avea mai mare nevoie de asta.
‎Nu doar Madoff a beneficiat ‎din această moarte lentă și chinuitoare
‎prin care trecea SEC,
‎dar cu siguranță a fost marele beneficiar,
‎date fiind proporțiile fraudei lui.
‎DECEMBRIE 2001 ‎VALOAREA FRAUDEI: 36,8 MILIARDE
‎Cred că e o mare sciziune ‎între imaginea pe care o proiecta Bernie
‎și ce se petrecea de fapt în firmă.
‎Juca teatru ‎ca să-și crească afacerea și renumele.
‎Iar copiii lui erau perfecți pentru asta.
‎Americanii ideali, ‎cu educație aleasă, familiști.
‎Bernie se folosea de Andy și Mark ‎ca de niște scuturi, când avea musafiri.
‎„E o afacere de familie.
‎Băieții mei sunt școliți, ‎conduc secția de tranzacționare.”
‎Dar, dacă lucrai la firma lui, ‎totul era împărțit.
‎Absolut totul.
‎Aveam divizia de furnizare de lichiditate, ‎condusă de fiul meu, Mark.
‎Aveam divizia de tranzacționare,
‎condusă de fiul meu, Andy.
‎Partea de consultanță în investiții, ‎sau Etajul 17, cum i se spune,
‎era condusă de Frank DiPascali.
‎Diviziile nu comunicau între ele.
‎Deci fiii mei nu puteau afla
‎care erau profiturile ‎sau pierderile fiecărui departament.
‎Mark și Andy nu coborau niciodată ‎la firma de consultanță.
‎Când veneau clienți,
‎Mark sau Andy veneau la biroul meu ‎și întrebau: „Cine sunt oamenii ăștia?”
‎Nu îi cunoșteau.
‎Cred că Bernie îi ignora complet
‎când refuza să discute ceva cu ei.
‎În timp, au învățat ‎că nu e bine să-l preseze.
‎Îmi amintesc că i-am spus lui Bernie:
‎„Firma ta are un singur proprietar.
‎După moartea ta, n-o să mai existe.
‎FiiI tăi și fratele tău ‎vor avea nevoie de autorizații noi,
‎de conturi bancare noi.
‎O să dureze ceva ‎până își va reveni firma.”
‎El a zis: „Am 30 de avocați ‎care se ocupă de asta. Nicio grijă!”
‎Și m-a trimis la plimbare.
‎Am zis: „Bine.” ‎Și i-am spus lui Mark Madoff.
‎S-a dus să discute subiectul du Bernie, ‎care l-a ignorat complet.
‎Cred că l-a sâcâit multă vreme
‎faptul că nu putea discuta ‎asemenea subiecte cu Bernie.
‎Bernie voia să fie omul de bază, ‎regele de pe Wall Street.
‎La intrare era numele lui.
‎Nimic nu conta mai mult pentru Bernie
‎decât să-și păstreze imaginea
‎de om care conduce afacerea ‎de un succes răsunător de la etajul 19.
‎Dar realitatea nu era ‎tocmai cum o descria el.
‎Când ați devenit insolvabil?
‎Aș spune că…
‎Probabil că la începutul anilor 2000.
‎În nouăzeci și… Poate…
‎Cândva între 1998 și 2000, să spunem.
‎Da, se prefigurau probleme. Așa aș spune.
‎Pe atunci,
‎concurența pentru fluxul de tranzacții
‎de la instituții majore ‎de care se ocupa în firma legală
‎era tot mai intensă.
‎Asta însemna că suma pe care o primeai ‎când făceai asemenea tranzacții
‎se micșora tot mai mult,
‎astfel că profiturile începeau ‎să se reducă.
‎În acea perioadă, firma legală
‎nu făcea atâția bani când se credea.
‎Între 2002 și 2008,
‎aproximativ 800 de milioane
‎au fost vărsate din schema piramidală
‎în firma legală.
‎Dl DiPascali lua bani de la etajul 17, ‎de la firma de consultanță.
‎Îi transfera la Londra, peste hotare.
‎Apoi îi transfera înapoi, la etajul 19,
‎la două etaje mai sus de etajul 17…
‎sub formă de investiții, chipurile.
‎Titluri de trezorerie.
‎Dacă așa-zisa firmă legală
‎nu făcea banii la care se aștepta lumea,
‎imaginea se deteriora în fața lumii.
‎Era o metodă prin care Madoff ‎își proteja reputația pe Wall Street.
‎Realitatea era ‎că, de la începutul anilor 2000,
‎firma legală ar fi intrat în insolvență
‎fără cei 800 de milioane ‎injectați din schema piramidală.
‎Asta, fiindcă birourile de tranzacționare ‎erau profitabile, dar doar în sine.
‎Cheltuielile erau o problemă.
‎Cheltuielile erau prea mari, ‎iar firma pierdea bani.
‎Am cercetat pe cont propriu
‎și avea, practic, între 35 și 50 de agenți
‎care generau profit,
‎dintr-un total de peste 150 de angajați.
‎Bernie angaja ‎prieteni de-ai angajaților de bază,
‎dintre care unii nu erau eficienți, ‎deși aveau salarii grase.
‎Se vedea ca un binefăcător, un tip bonom,
‎un om de bază.
‎Trebuia să presteze, să producă.
‎Concomitent, știm ‎că folosea firma drept pușculiță.
‎Își cumpărase iaht.
‎Avea o casă în Franța.
‎Avea un avion privat.
‎Vopsit efectiv în culorile sediului.
‎Ruth era ocupată cu baluri caritabile, ‎dineuri și evenimente,
‎multe în onoarea lui Bernie însuși.
‎Bernie a dat mulți bani familiei sale.
‎Mark și Andrew ‎primeau multe împrumuturi,
‎milioane de dolari nerambursabili.
‎Cumpăra case, cadouri pentru angajați…
‎Toate, din banii firmei.
‎La serviciu, eram frustrat
‎văzând că nu mă cred colegii ‎când spuneam că Madoff e un șarlatan.
‎După prima sesizare ‎pe care am trimis-o la SEC,
‎cea mai mare publicație de specialitate ‎a tipărit un material
‎în care sugera că Madoff avea ‎o schemă piramidală.
‎Nu s-au pus întrebări incomode.
‎S-au mulțumit cu jumătăți de răspunsuri ‎și m-au ignorat în continuare.
‎Dar șefii mei mă tot presau
‎să îi repet strategia, ca să putem ‎concura cu el și să împărțim piața.
‎Trebuia să concep ceva ‎care să poată concura cu Madoff.
‎Problema era
‎că puteam pierde 50% într-o lună.
‎Era un risc cunoscut,
‎dar Thierry de Villehuchet ‎de la Access International
‎credea că există o clientelă alternativă ‎celei de la Madoff.
‎M-am dus cu el la niște întâlniri ‎la Londra, Paris și Zürich.
‎Ca să vă explic ‎cine era Thierry de Villehuchet…
‎Eram într-un taxi, treceam ‎pe lângă Arcul de Triumf din Paris.
‎Mi-a zis: ‎„Harry, uită-te la Arc și la nume!”
‎Mi-am dat seama că erau ‎oamenii cu care mă vedeam la Paris.
‎Acele legături de familie ‎erau vechi de generații.
‎Bancheri de elită, cu clienți privați,
‎care administrau ‎banii familiilor regale din Europa.
‎Erau bine îmbrăcați,
‎foarte elocvenți, foarte manierați,
‎știau să aleagă vinurile.
‎Thierry de Villehuchet ‎începea întâlnirile la fel:
‎„Harry și Rampart sunt ca Madoff, ‎doar cu riscuri și profituri mai mari.
‎Și, în loc de titluri individuale, ‎folosesc indici de titluri de valoare.
‎Altfel, e foarte similar,
‎și de aceea aveți nevoie de ei ‎ca să vă diversificați opțiunile.”
‎La prima întâlnire, cineva a zis:
‎„Ai conceput ‎o strategie foarte interesantă, Harry.
‎Aduce mai mulți bani decât Madoff, ‎dar pot să și pierd,
‎deși spui că riscurile sunt controlate.
‎Noi investim cu Madoff, ‎care nu pierde niciodată.
‎De ce ți-am da ție bani?”
‎Nu voiau să audă de riscuri reale, ‎realiste sau de orice fel.
‎Știau că Madoff nu presupune riscuri ‎și nu se încredeau în altcineva.
‎Prima bancă a spus: ‎„Madoff e inaccesibil.
‎Dar noi, ‎de la banca X din Geneva, doar noi
‎avem acces la el.
‎Numai de la noi ia bani.”
‎Dacă auzeai asta o dată, credeai.
‎De două, trei ori… Putea fi o coincidență.
‎De 14 ori la 20 de întâlniri ‎cu bancheri personali din toată Europa
‎a auzit aceeași poveste.
‎„Noi investim cu Madoff. ‎Numai de la noi ia bani.”
‎Am plecat frustrat din Europa.
‎N-au vrut să investească ‎decât câțiva clienți,
‎așa că am mai folosit strategia o vreme, ‎apoi tot mai puțin.
‎După acea călătorie, ‎Harry a devenit foarte agitat,
‎fiindcă și-a dat seama imediat
‎că în Europa ‎frauda era și mai mare decât în SUA.
‎Am descoperit că Madoff avea ‎miliarde peste miliarde în Europa.
‎Se tot spunea că are conturi offshore ‎în Insulele Cayman.
‎Conturile offshore din Insulele Cayman ‎sunt reglementate foarte lax,
‎iar bogații se folosesc adesea de ele ‎ca să evite taxele.
‎Dar acolo stau și banii murdari
‎care pot veni din droguri
‎sau de la oligarhi, ‎bani care trebuie spălați.
‎Apoi, banii ajungeau în fondul lui Bernie.
‎Când înțelegi că Bernie administra banii
‎unora dintre cei mai periculoși oameni,
‎începi să te temi
‎că, dacă se află ‎că vrei să-l dai în vileag pe Madoff,
‎devii dușmanul cartelurilor și rușilor, ‎care pierd bani.
‎Bani pe care nu vor să-i piardă.
‎Deci eram în pericol,
‎fiindcă eram, se pare, singurul din junglă ‎care spunea autorităților că Madoff minte.
‎Am început să umblu înarmat
‎și să-mi verific mașina de bombe.
‎Pe măsură ce ne-am dezvoltat ‎relația de afaceri,
‎m-am apropiat de Thierry.
‎Beam câte un cocktail la el în birou.
‎O dată, ‎m-am întâlnit cu el când eram la New York
‎și am stat puțin de vorbă.
‎De-a lungul relației, tot reveneam la:
‎„Dacă eu și Harry, cu acest Madoff… ‎Nu are niciun…”
‎Și el spunea: ‎„Doamne, iar Madoff! Las-o baltă!
‎Doamne! știi că îmi fac temele
‎și că am absolută încredere în el.
‎I-am făcut ‎și analiza grafologică și a ieșit bine.
‎Ce altceva să mai fac?”
‎Am zis: „Dacă eu și Harry avem dreptate ‎și tu te înșeli, ce o să pățești?”
‎A zis: „Hai să-ți explic, Frank!
‎Mi-am băgat toți banii acolo.
‎Și mai toți banii familiei.
‎I-am implicat pe toți bancherii personali ‎din Europa cu care am cultivat relații.
‎Și, probabil, jumătate ‎din capetele încoronate din Europa.
‎N-am nicio ieșire dacă mă înșel.
‎Dacă tu și Harry aveți dreptate ‎și eu mă înșel,
‎sunt mort.”
‎Cu timpul,
‎Bernie a devenit tot mai fanatic.
‎Credeam că e din cauza presiunii crescute.
‎Fiindcă trebuia ‎să țină sub control multe lucruri.
‎Vorbeam din 15 în 15 minute ‎cu el la telefon.
‎Voia mereu să știe ce se petrecea.
‎Zicea: „Nu-mi pasă dacă Peter…
‎Nu-mi pasă cine e sunat, ‎vreau să aflu imediat.”
‎Bernie era patronul companiei.
‎Voia să fie sigur că știu toți ‎că el e șeful, că el face legea.
‎Peter…
‎Peter era ‎un fel de unchi bonom al tuturor.
‎Era sociabil, nu pretindea atenție
‎și m-a făcut să mă simt deșteaptă, ‎utilă și productivă de la bun început.
‎Bernie era fratele lui mai mare și…
‎Bernie îl teroriza, ‎îi vorbea disprețuitor.
‎Nu mi știu de ce, ‎Peter mergea la psiholog
‎și, când a aflat Bernie, ‎în loc să-l susțină,
‎s-a luat de el.
‎„Ce, ești vreun încuiat? ‎E musai să mergi la psiholog?”
‎A început să țipe la el, ‎să râdă de el de față cu angajații.
‎În sinea mea, mi-am zis: ‎„Asta e firea lui, nu e ceva personal.”
‎Dar fratele lui și copiii ‎nu cred că puteau suporta.
‎Așa că se purtau în așa fel
‎încât să evite ‎aceste ieșiri turbate ale lui.
‎La un moment dat, Peter era implicat ‎în furnizarea de lichidități.
‎Nu mai știu exact când.
‎Și era și agent de conformitate ‎pentru firmă și se ocupa de sisteme.
‎Fratele meu făcea de toate.
‎Mă întreb în ce măsură ‎această conformitate
‎se rezuma la a închide ochii ‎la ce făcea Bernie la etajul 17
‎pe neștiute.
‎Agenții de conformitate garantează
‎că ai urmat toate regulile,
‎că ai aderat la regulamentul SEC.
‎El se ocupa de relația cu SEC
‎și era reprezentantul lui Madoff ‎în această relație.
‎Dar Bernie era obsedat de control.
‎Deși SEC nu a reușit să instrumenteze ‎o anchetă competentă în cazul lui Madoff,
‎mai apăreau ponturi sau mai venea ‎Harry Markopolos să bată în masă.
‎Pe lângă reclamațiile lui Harry Markopolos ‎din 2000 și 2001,
‎la SEC veneau și alte reclamații ‎de la diverși oameni,
‎cu privire la Bernie Madoff.
‎La sfârșitul lui 2004,
‎era verificată altă entitate ‎și au dat de niște mesaje
‎în care doi indivizi de la altă firmă
‎vorbeau despre faptul ‎că Madoff ar putea comite o fraudă.
‎Aduceau în discuție niște probleme
‎legate de profituri, ‎care nu erau posibile.
‎IANUARIE 2005 ‎VALOAREA FRAUDEI: 45,2 MILIARDE
‎SEC a decis, în sfârșit, ‎să facă o inspecție
‎și a desemnat doi inspectori tineri
‎să meargă la sediul lui Madoff ‎și să o desfășoare.
‎În ziua în care au sosit inspectorii, ‎proaspăt ieșiți din facultate,
‎au fost conduși ‎în sala de conferințe a lui Madoff
‎și li s-a spus că omul lor de legătură ‎în timpul inspecției
‎nu va fi un agent de conformitate, ‎cum s-ar face
‎la o inspecție obișnuită,
‎ci Bernie Madoff însuși.
‎Nemaiauzit.
‎Dacă faci o inspecție la Apple,
‎n-o să te urmeze Tim Cook ‎cu săptămânile.
‎N-o să stai cu Jeff Bezos la Amazon,
‎când faci o inspecție acolo.
‎Pentru Bernie, nu era clar ce caută, ‎căci nu explicaseră limpede.
‎Adevărul era ‎că nici cei doi inspectori nu prea știau.
‎Așadar, cei doi începători
‎s-au pomenit față în față cu Madoff, ‎ca unic contact la firmă.
‎Era un tip șarmant.
‎Le povestea lucruri, făcea glume cu ei.
‎La un moment dat, le-a spus
‎că e pe lista scurtă ca viitor șef al SEC.
‎Există schimburi de mesaje ‎între cei doi inspectori și șeful lor,
‎în care șeful le spune, în glumă:
‎„Poate ajungeți asistenții lui Bernie ‎când o să conducă SEC.”
‎Așadar, erau de la bun început copleșiți ‎și cu greu se puteau concentra la treabă,
‎când erau atât de fericiți ‎să stea de vorbă cu Bernie Madoff
‎și să afle atâtea lucruri ‎pe care nu le știau despre SEC.
‎Când era investigat sediul, toți știau ‎că Bernie avea să devină foarte ciudat.
‎Că va urmări totul.
‎Că îi va monitoriza pe toți.
‎Se asigura ‎că oamenii rămân în același loc,
‎că stăm cu ochii pe ei.
‎Dacă ieșeau să facă copii la xerox, ‎ne ofeream să le facem noi.
‎Și ne uitam ce duplicau.
‎Îl consideram foarte bănuitor.
‎Era un simplu audit,
‎dar el era foarte îngrijorat.
‎Pe măsură ce auditorii de la SEC ‎urmăreau acte,
‎relații, înțelegeri făcute de Madoff,
‎atitudinea lui primitoare de la început ‎începea să se evapore.
‎Avea două abordări.
‎Dacă analizau aspecte ‎care îi conveneau lui,
‎era prietenos, ‎stătea la taclale cu ei și îi complimenta.
‎Dacă se abăteau de la asta,
‎spre alte zone, spre schema piramidală,
‎devenea foarte agitat.
‎Madoff îi devia spre concurența neloială.
‎Asta însemna ar fi utilizat abuziv ‎operațiunea de brokeraj
‎și datele confidențiale
‎ca să manipuleze piața ‎astfel încât să facă profituri mai mari.
‎Voia să se investigheze asta ‎fiindcă, evident, n-o făcea.
‎Se gândea chiar ‎să fileze telefoanele din birou.
‎Dar Bernie a decis
‎ca, atunci când cei doi tineri inspectori ‎plecau să ia prânzul,
‎să dea buzna în sala de conferințe
‎și să le scotocească prin serviete,
‎descoperind că aveau
‎primele articole ‎de investigație jurnalistică,
‎ale lui Erin Arvedlund și Michael Ocrant, ‎care puneau întrebarea:
‎nu erau profiturile lui Bernie ‎prea bune ca să fie adevărate?
‎Astfel, a aflat că s-ar putea ‎să urmărească schema piramidală.
‎Iar asta l-a înfuriat.
‎I-a luat la întrebări.
‎„Ce căutați?”
‎Și, după ce au divagat puțin, au pronunțat ‎cuvintele „fonduri speculative”.
‎„Vrem să știm ‎ce treabă aveți cu fondurile speculative.”
‎„Păi am discutat asta ‎cu șeful vostru cu ani în urmă.
‎SEC știe tot.
‎Ascultați, nu am niciun fond speculativ.
‎Fac tranzacții pentru astfel de fonduri, ‎după cum am tot explicat.
‎Sunați la Washington! O să vă spună.”
‎Le-a cam tăiat avântul.
‎Părea că el știe ‎mai multe despre SEC decât ei.
‎La scurt timp după aceea, ‎au decis să încheie inspecția
‎cu concluzia că nu există dovezi
‎că Bernie Madoff a comis vreo fărădelege.
‎Nu s-a mai făcut nicio referire la asta ‎nimănui de la SEC.
‎Madoff avea un CV impecabil.
‎Avea o firmă de brokeraj de mare succes, ‎care era legală.
‎Toți credeau că un om cu asemenea putere ‎și reputație în domeniu
‎nu s-ar coborî la furt.
‎Asta mă dispera, ‎fiindcă știam că e o schemă piramidală.
‎POTLOGĂRIE!
‎Cum să dispară fără urmă 44 de milioane?
‎Asta vor să știe SEC, ‎procuratura Connecticut
‎și o mulțime de investitori nemulțumiți.
‎Fostul director general Samuel Israel ‎a pledat vinovat
‎la acuzațiile de conspirație și fraudă.
‎El a declarat instanței ‎că știa ce face la Bayou.
‎Știa că greșește.
‎La sfârșitul verii lui 2005,
‎Wall Street s-a cutremurat la demascarea
‎unui administrator de fond speculativ ‎oarecum ostentativ,
‎dat în vileag pentru o schemă piramidală.
‎A declanșat o undă de șoc în rândul ‎investitorilor în fonduri speculative.
‎La firma de consultanță a lui Madoff, ‎banii nu mai veneau cu aceeași viteză.
‎Și plecau mai repejor.
‎În curând, Bernie s-a confruntat ‎cu o mare criză de lichiditate.
‎Mai avea doar 13 milioane ‎în contul de la JP Morgan,
‎contul care susținea schema piramidală.
‎Și deja avea cereri de rambursare ‎pentru peste 100 de milioane.
‎A apelat la clienții importanți, ‎mai ales la Jeffry Picower,
‎care i-a împrumutat la țanc ‎125 de milioane.
‎Bernie depindea total de Picower.
‎Când veneau aceste perioade de penurie
‎și schema piramidală risca ‎să fie demascată,
‎Jeff Picower punea bani ‎ca să asigure supraviețuirea afacerii.
‎Și mai era Sonja Kohn…
‎O finanțistă austriacă dinamică,
‎o mare doamnă de la Viena,
‎care defila în biroul lui Bernie, ‎îi delecta pe toți cu vocea ei cântată
‎și aducea un puhoi de bani.
‎Unii spun ‎că era versiunea feminină a lui Bernie.
‎Nu numai ‎că făcea o grămadă de bani pentru el,
‎dar, ciudat, chiar semăna mult cu Bernie.
‎Parcă erau frați.
‎Am întâlnit-o de multe ori.
‎Era o femeie foarte de treabă.
‎Era genul de bunică.
‎Purta mereu un accesoriu ‎care ieșea în evidență.
‎O dată, a venit cu o vestă din blană.
‎Am rămas mască.
‎Intra la el în birou. El o aștepta.
‎Mereu închideau ușa.
‎Nu făcea așa cu toată lumea.
‎Discutau, dar nu știam despre ce e vorba.
‎Ea organizase o rețea ‎de fonduri de alimentare în toată Europa.
‎Cel mai important era Fondul Herald.
‎Se poate spune că, fără fondul Herald,
‎Bernie sucomba în acel an.
‎Banii aduși de Sonja Kohn ‎doar în acel fond
‎l-au scos din criză ‎și l-au readus pe teren sigur.
‎Au început un parteneriat ‎care a produs milioane
‎și, până la urmă, miliarde de dolari ‎pentru Bernie Madoff.
‎Și o porție zdravănă pentru Sonja Kohn.
‎Ea a creat o entitate ‎numită „Banca Medici”.
‎Sună a instituție cu ștaif, ‎cu o istorie lungă.
‎Dar era nou-nouță.
‎Dar, în contextul internațional de atunci,
‎când globalizarea era în floare
‎și băncile europene, mai ales, își doreau
‎să se dezvolte ‎pentru a putea concura pe scena globală,
‎micuța Bancă Medici
‎s-a trezit cu o investiție minoritară ‎de la marea Bank Austria.
‎Apoi, Bank Austria s-a trezit preluată
‎de și mai marele ‎conglomerat italian UniCredit.
‎Așadar, fără niciun efort propriu,
‎acum făcea parte ‎din elita băncilor europene.
‎Profitând de aceste instituții ‎din străinătate,
‎Bernie a reușit să bage mâna
‎în buzunarele oamenilor din întreaga lume.
‎Din câte îmi dau eu seama,
‎nicio mare schemă piramidală ‎nu mai reușise asta.
‎Mii de oameni ‎erau implicați în vânzarea acestui produs
‎către o multitudine de clienți ‎din diverse țări.
‎În SUA, ‎aveam doar 79 de fonduri de alimentare.
‎În Europa erau peste 200.
‎Toate marile bănci din Franța, ‎marile bănci din Germania,
‎toate îl vindeau pe Madoff ‎ca pe pâinea caldă.
‎Din păcate, ‎când lucrurile iau o asemenea amploare,
‎când riști atâtea miliarde,
‎nimeni nu vrea să creadă ‎că împăratul e gol.
‎Oamenii care îi dăduseră banii ‎nu puneau întrebări.
‎Fiindcă le plăceau banii ‎care le veneau lunar.
‎Devenise o colivie de aur
‎și administratorii de fonduri ‎nu erau dispuși să-l chestioneze pe Bernie
‎pentru lipsa de comunicare,
‎refuzul de a coopera ‎în materie de verificări
‎și toate lucrurile
‎care în mod normal ‎ar fi declanșat semnale de alarmă.
‎Unde sunt banii? ‎Unde sunt activele? Cine le ține?
‎Sunt la bancă? Unde sunt?
‎Cine vă auditează? Cine vă verifică?
‎Mă înfioară faptul ‎că aceste întrebări nu sunt puse,
‎dar partea tristă e ‎că nu mă miră deloc.
‎Au răspundere fiduciară sută la sută ‎față de clienții lor.
‎Dar de atâtea ori am văzut ‎oameni de pe Wall Street,
‎cu o datorie față de alții,
‎care, până la urmă, ‎cui se consideră datori?
‎Lor înșile.
‎La unele dintre cele mai mari bănci,
‎mi se lăudau ‎cu minunatul lor proces de verificare.
‎Dar vindeau produse Madoff.
‎Mi s-a părut strigător la cer
‎că erau atât de orbi în fața unei fraude.
‎Motivația lui Harry, când s-a dus la SEC, ‎era puritatea domeniului.
‎A devenit extrem de concentrat, ‎nu mai vedea decât un obiectiv.
‎De asta am perseverat timp de cinci ani.
‎Era ca acel pechinez care latră la tine ‎când mergi cu bicicleta,
‎te mușcă de gleznă
‎și, deși pedalezi mai departe, ‎el îți tot dă ture.
‎Ați pățit așa ceva?
‎Așa era Harry, ca pechinezul.
‎Mușca și nu mai dădea drumul.
‎Mesajul meu către Meaghan Cheung, ‎directoarea filialei SEC din New York,
‎de luni, 7 noiembrie 2005, ora 13:49.
‎Titlul e: „Marele fond speculativ al lumii ‎e o fraudă.”
‎Harry Markopolos a venit în 2005,
‎un document stufos cuprinzând ‎aproape 30 de semnale de alarmă.
‎Practic, Harry a arătat
‎că strategia ‎pe care declarase Madoff că o folosea
‎nu putea aduce asemenea profituri.
‎A zis: „Priviți cifrele, ‎priviți ce oferea!
‎E imposibil ‎să facă tranzacții de asemenea amploare.”
‎Opțiunile de care vorbea ‎se tranzacționau într-un singur loc.
‎La acea rată, acele opțiuni
‎însumau doar ‎1,5 miliarde pe lună, în medie.
‎Lui Bernie îi trebuia ‎de multe ori pe atât. Și nu existau.
‎La firma lui Madoff nu exista ‎un mecanism de control independent,
‎un alt semnal de alarmă.
‎Fratele lui era agentul de conformitate, ‎deci totul era controlat în familie.
‎Era evident că făcea parte din fraudă.
‎Era ridicol.
‎Printre semnalele de alarmă evidente ‎a fost lipsa unei contrapartide.
‎La fiecare tranzacție ‎există un partener sau contrapartidă.
‎Și nimeni nu putea găsi ‎contrapartidele tranzacțiilor lui Madoff.
‎Pretindea că făcuse tranzacții ‎de 30, 40, 50 de miliarde de dolari.
‎Trebuia să aibă contrapartide.
‎În acel moment,
‎dată fiind mulțimea ‎de probe aduse de Harry Markopolos,
‎SEC a înțeles ‎că se impunea o anchetă completă.
‎Spre deosebire de ancheta din 2005,
‎aveau să-i cerceteze ‎clienții din investiții.
‎Clienții pentru care, chipurile, ‎doar făcea tranzacții,
‎să vadă ce pot afla.
‎Au început să bată la ușile celor ‎care făcuseră afaceri cu el ani în șir.
‎Au sunat la Fairfield Greenwich, ‎fondul de alimentare.
‎Bernie Madoff a aflat.
‎Madoff a vorbit la telefon
‎cu agentul de conformitate de la Fairfield
‎și Bernie îi spunea acestuia
‎ce să spună când sună SEC.
‎Evident, discuția asta nu a avut loc. Da?
‎Da, sigur.
‎Bine. Comisia, când pune întrebări,
‎încearcă să pescuiască informații.
‎Cu cât știi mai puțin ‎despre cum facem una și alta,
‎cu atât mai bine.
‎Spune: „Madoff e în domeniu de 45 de ani.
‎E un broker renumit.
‎Presupunem că face totul ca la carte.”
‎Cei de la SEC aveau bănuieli ‎când au vorbit cu agentul de conformitate.
‎Bănuiau că fusese învățat ce să spună, ‎dar asta nu a modificat cursul anchetei.
‎Pentru Madoff, se ajunsese prea departe.
‎Putea deveni foarte incomod pentru el.
‎Și ce a făcut?
‎A sunat la SEC și le-a spus ‎că vrea să vină să discute.
‎Și s-a dus. Singur.
‎Fără o armată de avocați, ‎fără niciun angajat.
‎Nici măcar nu-i ducea cineva servieta. ‎Ceva nemaiauzit pe Wall Street.
‎A intrat în sediul SEC din New York…
‎și a spus: „Întrebați-mă orice! ‎Întrebați-mă ce vreți! Ce vreți să știți?”
‎L-au presat.
‎„Unde tranzacționezi opțiunile ‎care fac parte din strategia ta?”
‎Le-a scris o listă de bănci.
‎„Și am vrea să îți verificăm ‎contul de compensații.”
‎Practic, fiecare tranzacție ‎are o înregistrare
‎la o entitate independentă, DTC.
‎Deci există o metodă ‎prin care autoritățile sau alții
‎pot vedea dacă tranzacțiile au loc sau nu.
‎I-au zis lui Bernie: ‎„Vrem numărul de cont, ca să verificăm.”
‎El l-a notat.
‎Știa, în acea după-amiază,
‎că, dacă sunau ‎la oricare dintre acele bănci
‎așteptând să audă ‎că tranzacționează opțiuni cu el
‎sau dacă verificau ‎acel cont de compensații
‎așteptându-se să găsească miliarde ‎în active care se presupunea că sunt acolo
‎și nu e așa…
‎adio fraudă!
‎Nu știu ce îi trecea lui Bernie prin gând, ‎dar le-a dat bilețelul
‎și a plecat.
‎Și a petrecut weekendul ‎întrebându-se când va cădea ghilotina.
‎S-a făcut luni, marți
‎miercuri.
‎Și ghilotina n-a căzut.
‎Au pus întrebarea,
‎au primit informațiile și numărul de cont
‎dar nu au sunat.
‎De neconceput.
‎Și încă nu am primit ‎un răspuns logic, sincer să fiu,
‎de la cei care au dat declarații ‎sub jurământ în urma chestionărilor
‎cu privire la acest aspect.
‎Au uitat. N-au fost atenți.
‎Dar nu are efectiv nicio logică.
‎În mod repetat, SEC a evaluat,
‎a inspectat, anchetat, evaluat și analizat ‎operațiunile lui Bernie Madoff
‎fără să desfășoare ‎un audit sau o investigație competentă.
‎Fără să descopere frauda evidentă.
‎Doar au conchis că le dăduse
‎niște informații inexacte ‎despre partea de consultanță.
‎Harry a trimis la SEC ‎o lucrare cu 30 de semnale de alarmă.
‎Nu era vorba de niște insinuări.
‎Totul era descris punct cu punct,
‎dar l-au ignorat.
‎Le-am dat totul mură-n gură, ‎dar n-au văzut schema piramidală.
‎Și tragedia e ‎că au luat măsuri contra lui Madoff.
‎În vara lui 2006, l-au obligat ‎să se înregistreze drept consultant.
‎El a profitat de asta ‎ca să-și atragă noi victime,
‎spunând: „SEC a fost aici ‎și m-a declarat curat.”
‎Investitorii își spuneau: ‎„Bun, undă verde.
‎Să investim cu Madoff! E cinstit.”
‎Din nefericire, ‎între 2006 și prăbușirea din 2008…
‎În acei ultimi ani ‎le-au venit miliarde de dolari.
‎Era marea bulă imobiliară ipotecară.
‎Erau anii de glorie 2006, 2007 ‎și începutul lui 2008,
‎când făceai bani din orice.
‎Erau vremuri minunate,
‎iar Madoff profita de asta.
‎Dacă frauda era oprită în 2006,
‎s-ar fi evitat pierderi ‎de miliarde de dolari in bani investiți.
‎Dar n-au făcut-o.
‎S-a propagat mai departe ‎până când și-a dat obștescul sfârșit.
‎Nu echipa mea l-a oprit pe Madoff.
‎Nu autoritățile l-au oprit pe Madoff.
‎A picat odată cu piețele, în 2008.
‎Piețele din toată lumea ‎sunt afectate de undele de șoc. Acțiunile…
‎Dow Jones a căzut cu 778 de puncte, ‎cea mai îngrozitoare…
‎Acel delir, acea atmosferă de spaimă ‎și haos au devenit dominante.
‎Wall Street e zguduit din temelii.
‎E o criză în toată regula, ‎și, desigur, a început…
‎Avizele de retragere au început să curgă,
‎apoi au venit în torente,
‎apoi a venit o avalanșă.
‎„Economia SUA e în criza secolului.” ‎Aceste cuvinte…
‎Era limpede.
‎Bernie rămânea fără bani.
‎SONJA KOHN A NEGAT ‎ORICE FĂRĂDELEGE CORELATĂ CU MADOFF,
‎SPUNÂND CĂ ȘI EA A FOST ‎O VICTIMĂ A FRAUDEI.
‎ÎN 2013, O INSTANȚĂ BRITANICĂ A DECIS
‎CĂ „SINCERITATEA ȘI INTEGRITATEA LUI KOHN ‎AU FOST REABILITATE”.