"Jag har fem lådor i huvudet.
De tre översta öppnar jag hela tiden. Den fjärde, långt mer sällan.
Den nedersta stängde jag 8 maj 1945 och jag har sen dess inte öppnat den."
-Då var vi redo. Sätter du på myggan? -Ja, då kommer vi snart.
-Redo, Gunnar? -Jadå.
Jag är redo.
-Går det bra? -Ja, det går bra.
Det går över efter ett tag.
-Hjärtligt välkommen. -Tusen tack.
-Petter. -Välkommen.
Jaha, väntar ni er gamlingar här?
Låt oss tala om värderingar.
Vilka jävla fasoner.
Vadå?
NAZISTERNAS BOKBÅL VÄCKER ORO
Bokbål?
Jag fick en bok av pappa häromdagen.
Av en man som heter Langhoff som beskriver sin tid i ett tyskt arbetsläger.
Den bränner de nog.
Fångläger?
Ja, han skriver att de i flera år har fängslat regimkritiker.
Kommunister då, eller?
Alla möjliga, tror jag. Träskets soldater, heter den.
Køhn har den i sin butik.
Eller så kan du låna min.
Man kan ju förstå att de behöver ha pli på kommunisterna.
Det är samma sak här. Om vi inte ska till Moskva, hela bunten.
Hör du vad du själv säger, Erling?
-Ska inte folk få tycka vad de vill? -Jo.
Jo.
Det här handlar inte om kommunism. Folk ska inte fängslas för sina åsikter.
Ja, men du fattar vad jag menar.
Nej, jag fattar inte vad du menar.
Brasan är tänd.
Ja, ställ på den här.
Jag gick på samma skola som ni för mer än 70 år sen.
Vi levde i en demokrati.
Men vi märkte hur det stramades åt runt oss.
Känner ni er trygga?
Bra. Det gjorde jag också.
Och mina kompisar kände sig också trygga,
tills vi inte var det längre.
Vi trodde att vi levde i en efterkrigstid.
Men så förstod vi plötsligt att det varit en mellankrigstid.
Tyskarna marscherade in den 9 april 1940.
De behövde bara 800 soldater för att ta Oslo.
Det är dubbelt så många som sitter här.
I ett krig tvingas man bestämma sig för
om man ska acceptera situationen man är i
och låta den bli ens vardag, eller om man ska göra nåt
och därmed riskera allt.
Jag fortsatte att gå till jobbet.
Men det var svårt att koncentrera sig.
Alla måste ut!
Snabba på!
Ni var visst inte så lättskrämd…
…Sønsteby.
Man blir ju lite trotsig, ska erkännas.
Och hur trotsig blir ni?
Tämligen trotsig.
Vi är ett litet gäng som har pratat om att gå ut i skogen.
Ni kanske vill följa med?
Vad kunde vi annars göra?
Vi var ju tvungna att försöka göra motstånd.
-Här, Sønsteby. -Ja.
Men tyskarna var redan överallt.
Spring!
Det var lönlöst.
På ett led!
Vi hade inte en chans.
Här!
Vi var så förbannat oförberedda.
Jag lovade mig själv att aldrig mer vara så dåligt förberedd.
Jag ådrog mig lunginflammation och bihåleinflammation
och blev tillsagd att vila i två år.
Folk säger att hälsan är viktigast.
Det stämmer inte.
Fred och frihet trumfar allt.
Men efter två månader träffade jag andra killar som var som jag.
Detta är London.
I dagar som dessa är det säkert många i Norge som undrar
om modet ska hålla eller om man börjar tappa modet.
Knut Haugland, som jag kände från Rjukan.
Och Max Manus.
Andreas Aubert.
Gregers Gram.
Och "Tallak", Edvard Tallaksen.
Nu fick jag användning för min revisorsbakgrund.
Jag blev Erling Fjeld,
Gunnar Lier
och Harald Sørensen.
Bageriet i Grønland som drevs av Reidun Andersen blev vår sambandspunkt.
Att göra en tidning är förstås bra, men vi ville göra mer.
Den norska regeringen hade flytt till London.
Jag fick höra att de hade en representant på den brittiska legationen i Sverige.
Honom ville jag träffa.
BRITTISKA LEGATIONEN
-Vi behöver bygga upp ett nätverk i Oslo. -Jaha.
Men om du hellre vill åka till England och tränas i sabotage, kan det ordnas.
-Tack, men jag stannar i Oslo. -Okej.
Ditt kodnamn blir…
…nummer 24.
Varsågod.
Ditt första uppdrag.
-Forfang. -Erling Fjeld.
Ivar Thiedemansen bad mig ta emot er.
Ja.
Vad gäller det?
Norska regeringen i London har bett mig anmoda om att få låna sedeltryckplåtarna.
Ni vill alltså låna tryckplåtarna till de norska sedlarna?
Ja.
Motståndsarbete kostar pengar, som ni nog förstår.
Vi behöver också pappersprover.
Fröken Løberg.
Tack för ett intressant samtal.
-Vad behöver ni för att lita på mig? -Mötet är avslutat.
Fröken Løberg följer er ut.
Herr Fjeld?
Herr Fjeld!
Dina barnbarn kommer att prata tyska.
Vad sa ni?
Du förstår väl att dina barnbarn kommer att prata tyska om vi inget gör?
Du får här en chans att stå på rätt sida av historien.
Hur vet jag att ni representerar regeringen?
-Hur kan jag veta det? -Det får du lov att lita på.
Det är lätt att säga.
Om det går snett blir jag skjuten.
Och bankchefen och hela styrelsen.
Det gäller oss alla.
Om ni är den ni påstår,
be rösten i London att säga detta i radion i övermorgon.
Då ska jag överväga saken.
EVIG LÄNGTAN
Detta är London.
I dagar som dessa är det viktigt att hålla modet uppe.
Här följer 16 särskilda meddelanden.
Ett: En man du kan lita på.
Två: Ett långspjut i näven.
Tre:
Evig längtan.
Fyra: En hel skola.
Fem…
Jag hoppas innerligt att ni vet vad ni gör.
Ni har till torsdag kväll på er.
Vart ska vi i dag?
Vi ska till Kongsvinger. Jag har ett paket till Sverige.
Det är här.
Rikskommissarie Terboven och minister- president Quisling är gruppens beskyddare.
Under kapten Maxviks ledning marscherade kompaniet genom Oslo.
Hirdens befälsskola i Kongsvinger har slutfört en befälsutbildning.
Hirdchef Marthinsen överräckte utnämningsbrev till de nya befälen.
Den där är värre än Quisling.
Efteråt hölls ett enkelt samkväm.
Marthinsen var statspolischef och Hirdens högsta ledare.
Han lät sitt folk tortera norrmän.
De norska nazisterna var ibland värre än tyskarna.
Jag kunde aldrig förmå mig själv att förstå
att andra norrmän kunde samarbeta med dem som ockuperat oss.
Det var svårt att veta vem man kunde lita på.
Regeringen i London behövde ögon och öron i Oslo.
Och jag blev utnämnd till ledare för vår lilla organisation.
Information samlades in och smugglades över till Sverige.
Därifrån flögs den vidare till London.
TOPPHEMLIGT
Men Gestapo hade nu blivit medveten om motståndsrörelsen som byggdes upp.
De våra arresterades över hela landet.
Tyskarna ville ha tag på ledarna.
Vänd på honom.
Kan inte Hornbæk köra det till Kongsvinger?
Andreas vill prata med dig.
Han sa…
Vad var det där om?
Tyskarna hällde kokande olja i ändtarmen på Kristian, Andreas bror.
Han brann upp inifrån.
Hej, Andreas.
Jag beklagar sorgen.
Han var enastående.
Ja, det var han.
Vilken sorts människa gör nåt sånt?
Vem gör nåt sånt?
Alla förstår om du vill dra dig ur.
Dra mig ur? Jag ska inte dra mig ur.
Jag vill göra det svåra. Förstår du?
-Hej. -Hej.
Hon är här.
Hej.
-Krogh. -Gudrun Collett.
Krogh? Var det inte Fjeld?
Krogh, Fjeld… Fem fickor, en till var man. Det gäller bara att hålla ordning.
-Ni ordnar saker? -Ja, det kan man säga.
-Och du behöver flera lägenheter? -Ja.
-Varför så många? -Jag sover aldrig på samma plats.
Genom fru Collett fick jag tillgång till ett nätverk av lägenheter.
Jag följde bara tyskarnas logik.
De arbetade ihärdigt och metodiskt för att få en översikt över var vi fanns.
Tyskarna kom ofta och hämtade folk mellan klockan fyra och sex på morgonen.
Därför gick jag upp halv fyra varje dag.
Strax därefter var jag ute på gatan och gick sen oftast ut i skogen
för att få några timmars sömn till
innan jag återvände till staden.
Vi öppnar igen i morgon bitti.
Geschlossen.
Tack så mycket, fröken.
Här doftar det ljuvligt.
Får jag lov…
…Reidun?
Varsågod.
Hämta fångarna.
Den förste.
Vet ni vem det är?
Titta på honom.
Nästa.
Och han?
Jag vet inte.
Säker?
Nej.
Jag sa ingenting.
Ingenting.
Okej.
Jag såg flera av våra där.
Jag såg Solnørdal.
Jag vet inte hur länge han klarar.
De gör allt för att få reda på ditt namn.
Okej.
Vad gör du nuförtiden?
Det vill du inte veta.
Men du fick resetillstånd till Rjukan?
Jo…
Det är ganska många som letar efter mig.
Och fler blir det nog.
Och då kan jag inte låta bli att tänka att de…
…kan komma till er.
Du måste göra ditt jobb.
Så gör vi vårt.
-Hej, Gunnar. -Hej.
Ett gott samarbete mellan den tyska och norska ordningsmakten
är viktigt för att vi tillsammans ska kunna kväsa terrorismen.
Ja.
Nå, har ni fått ur honom allt han visste?
Det kan man aldrig veta.
Det kan man visst, bara man anstränger sig lite.
Sen sjunger de som sparvar.
-Ursäkta mig ett ögonblick. -Ja, givetvis.
Kom.
Visst är det lite kyligt här?
Förlåt?
Din chefs namn.
Er ledare.
Hans fullständiga namn.
Gunnar.
Vi behöver efternamnet.
Sønsteby.
-Gunnar Sønsteby? -Ja.
Där ser man. Svårare var det inte.
-Ursäkta avbrottet. -Ingen fara.
Men jag skulle säga…
…att det var väntan värt.
GUNNAR SØNSTEBY BELÖNING: 200 000 KR
Halt.
Pappren.
Okej, fortsätt.
Stig på, Sønsteby.
I helvete heller!
Stanna!
Hej, "Kjakabråten."
Där är du ju.
-Hej. -Fint att se dig.
Detsamma.
Det var på tiden att du kom hit.
-Jag vill tillbaka så fort som möjligt. -En sak i taget, Gunnar.
Erling Fjeld.
De vill prata med dig.
Jaså?
Jag har förklarat att du är pålitlig, men det ger sig inte.
Mr Fjeld.
Hur kommer det sig att ni har överlevt när så många av era kontakter inte har det?
Vissa av oss menar att det är nästintill omöjligt.
När något är omöjligt
brukar det finnas några uppenbara förklaringar.
-Vad antyder ni? -Ingenting, mr Fjeld. Berätta för oss.
-Jag är noggrann av mig. -Få kan vara så noggranna så länge.
-Vad ska jag svara på det? -Men ni kan det alltså?
Jag påstår inte att jag skulle vara bättre än nån annan,
men jag planerar i förväg alla mina vakna timmar.
-Det gör de andra också. -Om det vore så väl.
-Så det handlar inte om tur? -Jo, om tur och god planering.
Dricker ni?
Inte sen krigsutbrottet. Det är kontraproduktivt.
-Inte för att lugna nerverna? -Nej.
-Och kvinnor? -Ja?
Tycker ni om kvinnor? Vissa agenter föredrar män, chockerande nog.
Ja, jag tycker om kvinnor.
-Hur många av era kontakter är kvinnor? -Ungefär fem.
Och hur många av dem har ni legat med?
-Ni frågar om privatsaker. -Svara bara.
-Inga alls sen kriget började. -Det har jag svårt att tro, mr Fjeld.
Ursäkta, men det ingår inte i mitt ansvarsutrymme.
-Gör ni något alls för att lugna nerverna? -Ja.
Jag planerar och förbereder mig, som jag redan har sagt. Det gör mig lugn.
Ni har nog fått nog av det här rummet.
Jag ber om ursäkt, men vi behövde vara helt säkra.
Ni förefaller vara en sällsynt och skarpsynt individualist
som åstadkommer saker där andra går bet.
Vi är tämligen imponerade.
Lycka till med utbildningen.
GODKÄND FÖR UTBILDNING
Efter några månaders utbildning i Skottland bar det hem till Norge igen.
Jag kände mig nu redo för större uppdrag.
Men först skulle jag få träffa motståndsrörelsens nya ledare,
Jens Christian Hauge.
Jag fick tag i ägg till frukost.
Du ska få en klunk av min mans uppfinning.
Jaha.
Det hjälper mot allt, säger han.
Förutom hjärntumörer, visade det sig.
-Jag beklagar. -Tack.
Men vi ska inte gräva oss ner i det mörkret.
Det är viktigt att roa sig också.
Trots allt som händer.
-När skulle han komma? -Han kommer.
Dansar du?
Nej.
Man får inte glömma att andas fastän det är krig.
Man får ta en sak i taget.
Menar ni allvar?
Du får inte mer mat av mig om du inte dansar.
Jaha.
-Har du aldrig dansat förut? -Jo.
-Okej. -Absolut.
Lätt höger hand på min axel.
Och den andra här, så leder jag.
Nu.
Jag kan inte dansa med en stock. Du måste andas.
In genom näsan…
…och ut genom munnen. En gång till.
Vi försöker igen.
På tre.
Höger.
Två, lätt-lätt, två…
Bra där.
Glöm inte att andas.
Välkommen.
Herr Hauge.
-Kaffe? -Ja, tack.
-Jag försöker lära nummer 24 att andas. -Jaha.
Har du fyllt 25?
Ja.
Det är inte säkert att du blir äldre.
Har du tänkt på det?
Det kan jag leva med.
Hur tror du att du reagerar på tortyr?
Jag vet inte.
Det är det enda rätta svaret.
Vi ska jobba ihop, du och jag.
-Vi har nåt som brådskar. -Jaså?
Quisling och Marthinsen tvångsinkallar norska pojkar till tyskarnas armé.
De ska skickas till Ryssland som kanonmat.
Tretusen ska till arbetsförmedlingen i morgon.
Se till att det bara är en brandtomt kvar i gryningen.
Akersgata 55, här.
Byggnaden är folktom och stängd på natten.
Det är ett arkiv vi ska spränga, inte ett kvarter.
-Gregers, åtta-tio kilo? -Kanske tio.
-Max, du kan hämta vapen hos Selvaag. -Ja.
Tallak, rekognoserar Akersgata.
Så möts vi här klockan sju.
Jadå, jag har ett urval. Här ska du se.
Akersgata 55, varsågod.
Allt ska kontrolleras innan vi möts klockan sju.
Jadå.
Vad sa jag?
Du sa att jag och Max…
Det här går inte, Tallak.
Jag log mot henne. Vi sitter på ett kafé. Är det olagligt att le mot folk nu?
Vissa av oss har känslor.
Okej, le på. När du är klar med det ska du tillbaka till Akersgata.
Jag kom ju precis därifrån.
-Nyckeln jag gav dig. -Ja.
Kollade du att den passar?
Då var det klart.
Okej.
Har du nycklarna?
Här var det fint.
Det är folk här.
Vi fullföljer.
Hej, kan jag hjälpa er?
Vad försiggår här?
Vi jobbar övertid. Det blir stort pådrag i morgon.
-Och ni? -Vi ska se över ventilationen.
Så bra, det blir lätt kvavt här inne.
-Det ska vi ordna. -Tack.
Vet du vad?
Vet du vad jag tänker när jag ser unga som du stå overksamma i tider som dessa?
Fy fan, tänker jag.
Om jag hade varit ung hade jag gjort allt för att få ut de där jävla svinen.
Jag har god lust att ge er stryk, om jag ska vara helt ärlig.
-Vi jobbar, men nej tack. -Max.
Ja, ja…
Jag kan ta en slurk.
Tackar som bjuder.
-Fan, vilken cirkus. -Ja.
Jag ska säga er att om jag fortfarande kunnat springa
skulle de ha fått se på fan.
Förr i tiden kunde inte en människa springa ikapp mig.
-Tuff var jag också. -Jaha.
1905 sprang jag fram och tillbaka till Drammen under loppet av en natt.
Det fanns en donna där, förstår du. Såna finns inte längre.
De hade mer att ta i på den tiden.
De drack mjölk då, förstår du.
Hallå!
Hallå! Hör på!
Byggnaden flyger snart i luften, så ta er ut fort som fan!
Jag först!
Ja, hon var fin, hon.
Det var i juli, tredje eller fjärde, eller kanske i juni…
Då sprang jag fram och tillbaka till Drammen.
Fjärde juli…
Du ska nog gå nu, kamrat.
-Va? -Iväg!
-Iväg härifrån! -Okej, okej…
Och vad tror ni att det stod i tidningarna dagen efter?
Just det, ingenting.
Vad som står i tidningarna beror på
att de som gör dem bestämmer vad som ska stå där och inte.
Så i krig duger tidningar enbart till att tända brasor med.
Ja, det är Marthinsen.
Satan i helvete!
Nu får det vara nog!
Gustav Sønsteby?
-Ja. -Följ med oss.
Ett ögonblick.
Han har skickats till Grini.
De har ditt namn.
De vet vem du är.
Vi visste att det kunde hända.
Ta de här och ha dem alltid med dig.
Du får inte låta dem ta dig levande.
Tyskarna känner till lägenheten.
Okej, då går jag.
Tack.
Tack så mycket.
Legitimation.
Och så ryggsäcken.
Kolla den.
Vart ska ni, herr Fjeld?
-Till jobbet. -Och vad jobbar ni med?
Försäkringar.
Han ska till jobbet. Försäkringar.
Ha en bra dag.
Tack.
Ni kan fortsätta.
Så de kände inte igen dig?
Jag är lyckligtvis ganska alldaglig.
Du är många saker, men alldaglig är du inte.
Tänker du nånsin på vad du ska göra när det här är över?
Nej.
Varför inte?
Jag kan inte tänka på det nu.
Jag vill leva i ett fritt land. Allt annat får komma sen.
Du ska nog ligga lågt ett tag.
Det kan vara klokt att ligga lågt ett tag, sa jag.
Ja, det kan nog vara klokt.
Vad är det?
Jag har…
…träffat nån.
"Nån", vad betyder det?
En kvinna?
Jag vet att du inte gillar det, men…
…det är sånt som händer.
Jag har full kontroll.
Vad betyder "full kontroll"?
Att… Att jag har tänkt igenom vad jag måste göra om jag blir tagen.
Jag vet precis vad jag måste göra.
Ingen ska bli tagen, Tallak.
Kongsbergs vapenfabrik.
850 norrmän tvingas tillverka svenska Boforskanoner till tyskarna.
De allierade tänker bomba oavsett civila. Stadskärnan kommer att totalförstöras.
Vi har en bättre idé, men den är riskabel.
Ni måste in i fabriken.
Tyskarna har så klart vakter, men det bör vara möjligt mellan två vaktronder.
-Hej. -Hej.
-Var är grejerna? -Vilka grejer?
-Sprängämnena. -Därinne.
Var då?
I fabriken. Jag har ju smugglat in 70 kilo sprängmedel till min arbetsbänk.
-Vem bestämde det? -Vi tyckte att det var en bra idé.
Så allt måste riggas inne i fabriken?
Ja.
Planen var att ha det klart när vi gick in.
Nu behöver vi åtminstone tio minuter till därinne.
Det är så lång tid en vaktrond tar.
Jaha…
Ska vi sätta igång?
-Jag har nyckel. -Ja, men det vill vi inte att de ska veta.
Tio minuter.
Fem minuter.
Kom igen, gör klart nu.
Tre minuter.
Ge mig stubinen. Vi hinner inte.
-Vi måste ut nu. -Jag måste tända stubinen.
Kom nu!
Här!
Dokumenten, tack.
Kliv ur bilen.
Fint. Allt är i sin ordning.
Ni kan fortsätta.
Men de blev inte särskilt imponerade, måste jag säga.
Ny regel!
Hädanefter vill jag inte se en droppe sprit
före eller under en aktion.
Efter en aktion, när alla är i trygghet, är det en annan sak.
Uttrycker jag mig klart nog?
Är allt bra?
De vill ha mig till London.
-Vet du varför? -Nej.
Inget slarv medan jag är borta.
Vi vet. Vi är försiktiga.
Ja.
Gunnar?
Oj…!
-Det var inte i går. -Nej, det kan man säga.
-Det här är Annlaug. -Hej.
-Gunnar. -Annlaug.
-Trevligt. -Vi växte upp tillsammans.
Vi brukade vandra i fjällen innan…
Ja, innan allt.
Hur är det med din pappa?
Han ska nog klara sig.
Jag trodde att du jobbade hos din pappa.
Ja, det rörde till sig, det där.
Nu är jag mellan jobb, som man säger.
Ja, det är som det är.
Svåra tider.
-Ska du ut och resa? -Nej, det är bara jobbgrejer.
-Stadslivet? -Ja, det kan man säga.
-Det var fint att ses. -Verkligen.
-Vi ses. -Det gör vi.
Tack.
God dag.
Ers Majestät.
Vad heter ni i dag, då?
Erling Fjeld?
Harald Sørensen, elektromontör från Grefsen.
Ers Kungliga Höghet.
Jag måste tyvärr vidare.
Jag ville bara ta tillfället i akt att hälsa på er.
-Det är en ära. -Detsamma.
Smaklig lunch.
Ska vi?
Jag tog mig friheten att beställa åt oss båda.
Tack, Ers Majestät. Det ser gott ut.
Smaklig måltid.
Jag har hört att ni gör en stor insats i Oslo.
Tack. Jag vill gärna tillbaka och göra mer.
Nej, vet ni vad?
Ni behöver det här mer än jag, min gosse.
-Hjärtligt tack. -Och det är klart att ni ska hem igen.
Och fortsätta att ställa till med så mycket djävulskap som ni bara kan.
Det mötet glömmer jag aldrig.
Det var som om kungen själv beordrade mig att köra ut de jävlarna ur landet.
Men innan jag vände hem igen skulle jag få ett besked till.
Det var nämligen så att Tallak och Gregers
hade tagit kontakt med två tyska desertörer från Luftwaffe.
De trodde att de var tyska desertörer.
Gregers dog på plats.
Tallak blev skjuten i ansiktet…
…och togs till krigslasarettet.
Hade jag varit i Oslo skulle inte det mötet blivit av.
Det hade jag inte tillåtit.
Men jag var inte där.
Ingen av oss vet hur vi skulle reagera på tortyr.
Blir du knäckt och anger alla omkring dig?
Ingen vill hamna i den situationen om det kan undvikas.
Och ibland kan det undvikas.
Men det kostar.
Era nya order.
DIREKTIV TILL NR. 24
AVRÄTTNINGAR
Jag har hört att ni i motståndsrörelsen
ibland blev tvungna att döda norrmän.
Ja.
Har du gjort det?
Har du upplevt krig?
Nej, inte jag, men mina föräldrar har det.
Då tror jag att dina föräldrar nog förstår vad jag pratar om.
Och till er andra vill jag säga att jag hoppas att ni aldrig kommer att förstå det
så länge som ni lever.
För i krig försvinner nyanserna. Det blir antingen eller.
Och plötsligt…
…gäller helt andra regler.
Jag miste under krigets gång åtta av mina närmaste vänner på grund av tyskarna.
Men hur skulle du reagera om dina kompisar blev angivna?
Jag skulle inte ha tyckt om det.
Nej.
Men gjorde du det?
Andra frågor?
Det här är de värsta.
Alla är norrmän.
Marthinsen är landets mest nitiska nazist, men för honom behöver vi mer tid.
Jag tänker att vi börjar med den här. Han är ungefär lika illa.
Han är ansvarig för att flera av våra har dödats.
Lägg an!
Eld!
Jag kan be andra om det känns för svårt för dig.
Jag kan inte tvinga dem till nåt jag inte skulle göra själv.
Jag tar honom.
Ta med nån, i så fall.
Det är en sak vi måste vara överens om.
Det här stannar mellan dig och mig.
Nu och för alltid.
Vem som tog vem, var och när är information vi tar med oss i graven.
Ursäkta.
Jag såg er komma ut från ettan.
Bor ni där?
Ja.
Trivs ni?
Hurså?
Skulle ni säga att det är ett trevligt grannskap?
Absolut.
Goda grannar?
Det varierar.
Särskilt nuförtiden.
Vad menar ni då?
Har ni kanske en otrevlig granne?
Det kan man lugnt säga.
Hur nära honom bor ni?
Gunnar.
Det är han.
Då gör jag så här.
Spela ut nåt.
Hoppsan… Djärvt.
Tack.
Varsågod.
Vänta!
Tack ska ni ha.
Ja?
Har saker som hände under kriget plågat dig efteråt?
Nej, under kriget levde jag ett så extremt liv,
så huvudet vilade aldrig och jag lät väldigt lite påverka mig.
Hade jag gjort det, hade det varit ute med mig.
Jag tänkte mer på att ni i motståndsrörelsen dödade norrmän.
Ja, det där har vi ju pratat om.
Ja, men du svarade inte riktigt.
Det skedde tydligen…
…82 gånger under kriget.
Nu har jag inte räknat efter, men det stämmer säkert.
Vi tog bara hängivna nazister.
De som höll på att göra nåt som innebar att Norge aldrig mer skulle bli fritt.
Och då fanns det ingen nåd?
Nej.
Du kan ta nummer två.
Ja.
Nej…!
Jag skulle nog byta plats på de här.
Astrup och Finn Kaas…
-Det är den yngste som eventuellt… -Okej.
Så icke-våld var inget ni övervägde?
Icke-våld?
Ja.
Gandhi, om du känner till honom?
Gandhi förde inte kamp mot nazister.
Icke-våld är jättefint, för all del.
Men det funkar inte
när ditt land ockuperas av folk med människoförakt.
Det tror jag faktiskt det gör.
Då kan du och jag prata om den saken om det blir krig igen under vår livstid.
-Okej, vi pratar om det blir krig. -Ja.
Vi går vidare till kapten Linge och hans kompani.
I kompani Linge var det många som var från Rjukan.
Ja?
Men hade alla som avrättades gjort oförlåtliga saker?
Ja.
Det fick ju ibland stora konsekvenser.
Som till exempel Karl Marthinsen.
När det gäller Marthinsen var saken ganska enkel.
Vi följer Blindernveien. Han brukar köra hela vägen fram.
Här framme gömmer vi oss.
Selvaag, kan du hjälpa mig?
Han stod för genomförandet av förintelsen i Norge.
Han skickade norska judar i koncentrationsläger.
Han kan nog anses vara den största massmördaren i modern norsk historia.
Så han behövde tas.
Hur gick det för pojken? Vann han skidloppet?
-Tackar som frågar, men det är i dag. -Jaså, det är först i dag.
-Då får du önska honom lycka till. -Tack.
Jäklar, vad kallt det är.
Hur många liv anser du att det var värt att offra
bara för att döda Marthinsen?
När vi sköt Marthinsen, så hämnades mycket riktigt tyskarna.
Repressalierna var så starka att vi lät bli att döda dem som stod på tur.
Men under loppet av två dagar
sköts 28 norrmän i fästningen.
Däribland många av de våra…
…och några slumpmässiga andra stackare.
Och det var det värt?
Det är det omöjligt att svara på.
Vad är frihet värt?
En i min familj blev skjuten av motståndsrörelsen.
Jaså, det var mycket tråkigt att höra.
Vet du vad han hade gjort?
Det är oklart.
Det var nåt om att han skulle ha angivit nån.
Ja, det var en hel del sånt under kriget.
Jag hoppades på att du kanske visste nåt om det.
Jaha, vad hette han?
Erling Solheim.
Vi har fått ett brev.
Vårt folk på posten snappade upp det här brevet till statspolisen.
Avsändaren utlovar information som kan leda till att du och andra grips.
Du och flera runtom dig är namngivna.
Han erbjuder sig att identifiera dig.
Nej, det ringer dessvärre inga klockor.
Till statspolischefen i Oslo.
Jag har på senaste tid kommit i kontakt
med personer som ägnar sig åt sabotage och illegal verksamhet.
Då får jag nog lov att gå vidare…
Men tack för dina frågor.
Jag har hört och läst så mycket om de bestialiska handlingar
som den så kallade Heimefronten har utfört.
Solheim måste försvinna innan han försöker kontakta Gestapo igen.
Tar du hand om det?
Ja.
Jag tror att frihet är värt nästan allt.
Det är därför krig blir så obönhörligt svårt
att fronterna blir omöjliga att överstiga.
För det gäller frihet…
…eller död.
Jag vill helst inte lämna upplysningar skriftligt, men jag har information
om Sønsteby, Haugland and Helberg
som jag vet att ni är intresserade av.
Jag vill inte heller dra in polisen, för de går inte att lita på.
Om ni kan ordna ett resetillstånd till Oslo, så kan jag komma omgående.
Högaktningsfullt, Erling Solheim.
Får jag prata med er två?
Å, fy fan.
Från Rjukan.
Känner du honom?
Ta en Stapo-bil.
Res i civila kläder. Här är tjänstgöringsbevis.
Solheim är arbetslös och bor på den här adressen.
Sam Eydes gate.
Tacka för brevet och be honom att följa med till Oslo för förhör.
Säg att Stapo är tacksamma för besväret
och att belöningen på 200 000 väntar i Oslo.
200 000?
Det är väl därför han gör det.
Ta med honom från stan…
…och skjut honom.
In i receptionen.
In i receptionen. Var tysta.
Ut!
Erling Solheim?
Ut! Kom igen, ut!
Kom igen!
Ut!
Jag vet inte vad ni säger, men jag behöver pissa.
-Förstod han? -Nej.
Okej.
Då så.
Vi är fria! Det är fred!
Ett sprudlande glatt Norge har firat sin pånyttfödda frihet
i denna hektiska tid.
Vi har jublat i denna gryende vår för all längtan och hopp
som norska kvinnor och män har burit i sina hjärtan.
Rättvisa skipas till slut.
Den föraktliga handfull förrädare som stuckit sina landsmän i ryggen…
Herr Quisling, detta är Halvor Rivrud.
Han har suttit i Dachau och Mauthausen.
Jag tänkte att ni ska lyssna på honom. Er vill jag inte höra ett ord från.
Hej.
-Skulle du kunna signera den här åt mig? -Javisst.
Gärna.
Jaha, minsann…
-Du verkar vara intresserad av det här. -Ja.
Jag hoppades att du skulle veta nåt om min farfarsfars bror.
Nej, dessvärre…
Det var så mycket som hände på den tiden, så…
Ja.
Jag beklagar.
Jag förstår.
Tack ändå.
Tack, själv.
Jag har fem lådor i huvudet.
De tre översta öppnar jag hela tiden.
Den fjärde, långt mer sällan.
Den nedersta lådan stängde jag den 8 maj 1945
och jag har sen dess inte öppnat den.
Det är så jag har klarat mig i alla dessa år.
Det gick bra för överraskande många av oss.
KOMPANI LINGES ÅTERTRÄFF 1949
Men för några blev det för svårt.
Andreas började dricka på befrielsedagen.
Alla visste vem han var.
Ingen bar i Oslo tog betalt av honom.
I elva år gick han från bar till bar.
Andreas sköt sig själv 1956.
Jag anade att han inte mådde bra, men förstod inte hur illa det var.
Det har plågat mig i 50 år.
Gunnar Sønsteby greps aldrig av tyskarna.
Han genomförde fler än 20 sabotage under kriget.
Han är Norges högst dekorerade medborgare
och den ende som mottagit krigskorset med tre svärd.
Gunnar gifte sig 1953 med sin kära Anne-Karin.
Trots sviktande hälsa föreläste han fram till kort före sin död.
Under sjuttio år hjälpte han människor som kämpade med efterverkningar av kriget.
94 år gammal tog Gunnar en taxi till Diakonhjemmet i Oslo
och la sig i en ledig säng. Han hade gjort sitt.
På Hjemmefrontens museum finns en kopia av Erling Solheims brev till statspolisen.
Gunnar Sønsteby underströk att övriga i familjen Solheim
var antinazister och kända som "goda norrmän".
Undertexter: Karl Hårding