Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
New York City, ända från Mumbai, var snälla och välkomna Vir Das.
Tack ska ni ha.
Lugna ner er. Tack. Det var aggressivt.
Jag var redan skräckslagen innan jag kom ut.
Jag gör ståuppkomik år 2022. Vad som helst kan hända ikväll.
Jag kan bli gripen, påhoppad, knivhuggen, få en smäll.
Eller värre, hamna på Reddit.
Och ni kanske kommer hem,
retuscherar bilder för att visa
att ni haft en upplevelse på en plattform ämnad
att ge er ångest genom att byta era persondata mot dopamin
i en värld där nyheter är fejkade men serietidningar är verkliga,
och det enda vi kan vara säkra på
är att nån vd med pengar i överflöd och energi som en oskuld
kommer att få in sin raket i en supermodell eller ut i rymden.
Välkomna hit, hör ni.
Ikväll vill jag ta med er hem. Vill ni följa med mig hem?
Härligt!
Till er. Hemma är jag nog bannlyst.
Få se här. Ni ser ut att vara en bra publik.
Jag ser indier.
Jag ser folk som ligger med indier.
Jag ser några vita personer som trodde att Vir Das var tysk.
De såg inte affischen.
Hemma är där man är trygg, för vi lever i en otrygg värld.
-Håller ni med? -Ja!
Jag kom just tillbaka från London. Otryggt!
Centrala London, på mitt hotell. Ett kvarter bort, mitt på eftermiddagen,
är ett 82-årigt par ute och promenerar…
Mord mitt på ljusa dagen.
Ja.
Killen de mördade var så ung.
Gubben knivhögg honom medan tanten försökte ta pengarna.
För brittiska tanter brukar inte döda folk.
De låter andra döda och ger dem adelstitlar.
De tar pengarna.
Det är ingen stulen rikedom. Det är "statens rikedom".
Var det för tidigt?
Jag bryr mig inte.
De enda drottningarna jag gillar har yas före titeln.
Jag gillar "yas queens".
Tror ni att nån säger det? Alla är där. Hon säger: "William,
du måste förena familjen.
Bli sams med din bror."
Han svarar: "Yas, drottningen".
Jag vet inte.
Vartenda ordspråk som finns om New York är delvis sant.
De säger: "Jävlas inte med New York.
Ingen stänger ner New York." Väldigt självsäkert.
Och så regnar det i tre minuter.
Och ni tappar livsgnistan.
Det är inte ens riktigt regn, utan ett lätt jävla nordamerikanskt regn,
en meningslös dimma som svävar runt ansiktet
som ett gäng alkoholister som har en livlig diskussion.
Jag är från Mumbai.
I Mumbai har man monsunregn.
Det är…
Där har ni Guds orgasm.
Där kommer de i ansiktet på en tre månader om året.
I Mumbai orsakar regnet hörselnedsättning.
Har ni sett indier göra så här?
Det är trauma, rasist!
New York ska vara otryggt. Jag håller inte med.
Jag har kört genom hela USA.
Man kör genom en massa vackra skogar,
i princip samma miljö som i varje brottsdokumentär
man nånsin sett.
USA är bara miltals av terräng där man kan begrava lik.
Och städer som genererar dem.
Mumbai är en av världens säkraste städer, för det finns ingenstans att begrava nån.
Man kan begrava en kropp tre meter under markytan där.
Morgonen därpå hänger det tvätt från kroppen.
De använder den som statist i en film.
I Mumbai är döden ingen ursäkt för arbetslöshet.
Men amerikanska småstäder har en fin gemenskapskänsla.
Nån collegestudent försvinner i skogen.
På fem minuter samlas hela orten,
bildar skallgångskedja och börjar leta.
Inom fem minuter: "Angela!
Hitåt. Angela!"
Jag skulle aldrig gå in i en skog med en massa vita människor.
Det är så sekter börjar.
Tio vita människor, en sårbar indier och vilda djur.
Jag kommer att utses till ledare.
Om ni kom till mig och sa: "En student har gått vilse i skogen."
Vet ni vad jag skulle göra?
Ringa mina kusiner i Indien.
För nu finns det en ledig plats på skolan.
Hör ni.
Den enes död är den andres utbildning.
Men det säger nåt om samhället
att en våldshandling är ett undantag värt att dokumentera snarare än en regel.
När vita människor är i fara skickar de in kameror i skogen.
När svarta och bruna människor är i fara
håller vi bara upp mobilerna och filmar.
Alla brottsdokumentärer om mörkhyade är skakiga amatörfilmer.
För det saknas mysteriekänsla.
I brottsdokumentärer om vita hittas aldrig mördaren.
I brottsdokumentärer om mörkhyade syns mördaren på bild i uniform.
Hör ni.
Jag är här för att äta nötkött, sen åker jag imorgon.
Det enda vettiga landet som finns är nog Ryssland.
"Livet är kort. Vi festar."
Den grymmaste ryssen jag har träffat… Jag var på KGB-museet i Prag.
Har ni inte varit där måste ni dit. Det är inget museum.
Det är en källare på 3 x 3 meter med en rysk rasist.
Dörren öppnas med rejäl kraft.
Han dyker fram genom ett förhänge och säger: "Hej.
Välkommen till KGB-museet."
Som om namnet var hemligt.
Jag var såld direkt. Jag sa: "K var allt du behövde säga."
I två veckor smög jag runt naken efter min fru och sa: "KGB".
Precis som några av er kommer att göra.
Med era fruar.
Höjdpunkten var propagandan.
Han sa: "Jag ska berätta en hemlighet.
Under andra världskriget hade Hitler 3 000 ton nazistguld.
När kriget var slut hittade de bara 150 ton.
Ingen vet vart resten tog vägen.
Men flera år senare blev USA väldens mäktigaste land."
Jag hade betalat mer för det föredraget.
Det var storslaget ironiskt
att stå där som indier och låtsas ogilla odeklarerat guld.
Låter nazistguld konspiratoriskt har ni inte hört talas om tantguld.
Varenda indisk kvinna här har ett bankfack som hennes man inte har en aning om,
med guld som inte ens Indiana Jones skulle hitta.
Det vore lättare att hitta Jesus graal än Manjus halsband.
Men hemma är där man är trygg, visst?
Det är nåt jag funderar på.
Den 27 november 2021 flyger jag hem med Air India från Newark till Mumbai.
En yngre flygvärdinna på runt 65 år
erbjuder mig ett glas gin.
Jag tackar nej. Hon säger: "Mr Das, drick nu, för fan."
Hon insisterar, för vi känner båda att jag kommer att gripas i Mumbai.
Jag hade förberett mig på fängelse genom att sluta raka mig
och börja styrketräna.
Jag var i blåsväder,
för jag hade gjort en video om mitt land som hette "Two Indias".
Det säger ni nu.
Videon handlar om dualiteten i mitt land och vårt behov att förenas.
Den har gett upphov till mycket dualitet i mitt land.
Och många har förenats och blivit förbannade på mig.
Jag har trendat där i tre veckor,
fått sju polisanmälningar mot mig,
blivit anklagad för uppvigling och förtal mot Indien på utländsk mark.
Jag blev kallad terrorist på tre nyhetskanaler
på bästa sändningstid.
Det är ett intressant samtal med mamma den kvällen.
Man ser på nyheterna…
"Du sa att du inte visste hur du skulle beskriva mitt jobb."
Rubriken löd: "Vir Das är en terrorist."
Och jag minns att jag tänkte: "Vad förolämpande mot terrorister."
Tänk er hur de måste känna: "Alltså, den där killen?
Vi koreograferar våldshandlingar tio år i förväg.
Nu måste vi tydligen göra spoken word-poesi."
Jag fick aldrig nån återkoppling från några terroristgrupper.
Ingen ringde och sa: "Vi i ISIS älskar dig.
När kommer din nästa komedispecial?
I stället för Netflix borde du pröva ISIS.
ISIS har många fler prenumeranter än Netflix, Vir."
Vilket är sant.
Mycket bättre familjeplan.
Och både ISIS och Netflix vill att man ska explodera.
När jag var på CNN tänkte jag: "När började de med nyheter?"
Jag var på BBC:s hemsida.
En stor rubrik löd: "Komiker polariserar nation."
Vet ni hur grovt man måste tabba sig för att britterna ska säga så?
Vissa partier försökte få mitt medborgarskap indraget
med motiveringen att jag inte är en ren indier.
Jag har blivit smittad av västerländska idéer.
Akta er för folk som hyllar renhet.
Det är inte ens historia. Det är Harry Potter.
De börjar med hashtaggar som: "Vir Das är västvärldens slav,"
vilket skulle vara stötande om inte mitt efternamn var Das.
Jag ska översätta för er som inte är indier.
Das betyder bokstavligen "slav".
Men i förnamn heter jag Vir, så tydligen är jag en modig slav.
Men är inte alla slavar det? Har ni nånsin mött en nonchalant slav?
"Ja, jag är slav. Det är rätt lugnt.
Jag jobbar hemifrån. Deras hem. Hashtag välsignad."
Det stör mig, men de har inte fel. Jag växte upp utomlands.
Delvis, så jag har alltid känt mig i kläm.
Jag är för indisk för västvärlden, men för västerländsk för Indien.
Är det nån som kan relatera?
Den var lätt. Jag ska förklara.
Jag är inte så indisk att jag skulle bli läkare.
Nej, men jag är så pass indisk att jag aldrig skulle gå till en vit läkare.
Ledsen.
Det är bara…
Jag skulle hellre bli behandlad av en indisk ingenjör.
Jag behöver inga botemedel. Jag behöver billiga lösningar.
Jag behöver ingen probiotika.
Jag behöver ett skärp som låter mig rapa.
Jag följer västerländsk politik,
och den nya abortlagen i USA är ett fiasko.
Allt under 29…
Allt under 29 veckor anser jag vara upp till varje kvinna.
Det anser jag, men samtidigt är jag indier.
Så när man är över sju år
ska en förälder ha rätt att mörda sitt barn med en sandal.
Jag tror på långsiktig abort.
Jag hoppas på er röst.
Och långsiktig disciplin.
När jag var 17 krockade min bästis och jag med hans farsas bil.
Hans far sparkade sin son i pungen.
Han straffade två generationer den kvällen.
Min bäste vän har en son vars första ord var: "Förlåt, pappa."
Jag uppträder i USA, så jag oroar mig för att bli skjuten i USA.
Jag tycker att ni behöver nya vapenlagar omedelbart.
Samtidigt är jag indier.
Så jag vill vara vän med åtminstone en vapenägare.
Om det händer nåt kan jag ringa Punjab och säga: "Manjeet, jag behöver hjälp."
Och jag insinuerar inte att alla punjaber har pistoler.
Vissa har svärd. Det går mycket fortare.
Människor är bara frukter med känslor.
Jag lärde mig engelska först, så min hindi är sämre.
Men hindi är ett starkare språk än engelska.
Det finns vackra ord på hindi som inte kan uttryckas på engelska.
Vackra ord som…
Det är ett ord.
Icke-indier, har ni hört det?
Det betyder 40 olika saker.
Vi säger det tillsammans.
Jag är glad.
Jag är ledsen.
Fan ta dig.
Fan ta mig.
Vita kan inte låta så.
Man behöver åratal av luftfuktighet och cynism.
Ge vita tio år till av klimatförändring och Trump så kommer de att säga: "Fan!"
Jag är inte så säker på min engelska att jag skulle ha sex på engelska.
Jag har sex på hindi.
Sex på engelska är självsäkert. Man säger typ: "Okej, bruden.
Här ska daskas skinkor!
Nu jävlar ska vi göka!"
Så har inte jag sex.
När jag har sex säger jag: "Tack, Gud välsigne dig.
Må du aldrig glömma mig."
Det är det enda skämtet jag inte tänker översätta.
För min självkänslas skull.
Skolelever har drivit en kampanj som har gjort min video viral.
Deras kampanjslogan är: "Om du får hålla tal utomlands,
var en Swami Vivekananda, inte en Vir Das."
Med en bild av oss tillsammans.
Det är en stor press att ha på sig.
Att jämföra komiker med andliga guruer. Ingen gör tvärtom.
Jag har aldrig läst en recension i nöjessidorna där det står:
"Dalai Lama, inte lika rolig som vi trodde."
"Jesus Kristus, bättre magiker än komiker."
"Moses har tio skämt som han upprepar gång på gång. Kom på nåt nytt, Moses!"
"Mohammed. Älskade boken, hatade skämtteckningen."
Ja, vi pratar om dödshot.
Vi får så många.
Min familj stänger av sina mobiler,
för vi får tiotusentals dödshot.
Och det säger jag inte för att få sympati.
Jag är inget offer, ingen hjälte.
Indier är väldigt blasé när det gäller dödshot ändå.
Hotar man en amerikansk familj reagerar de starkt.
Indier kan man titta i ögonen… Nu ska jag översätta.
Man kan se en indier i ögonen och säga:
Översatt: "Jag ska döda din far och dricka hans blod."
Man kan säga det till en indier, och vi svarar bara: "Okej".
Pröva själva.
Men inte på tisdagar. Då äter man vegetariskt.
På tre dygn fick jag 1,8 miljoner följare mellan 18 och 25 år på sociala medier.
Jag har den yngsta, största och mest progressiva
jävla idiotpubliken jag nånsin haft.
Är ni här ikväll? 18 till 25, hojta.
Era dumma jävlar. Varför?
Jag älskar era pengar.
Men ni får mig att känna mig som äckelgubben på diskot.
De undrar typ: "Vad är ett disko? Är det en ryggåkomma?" Nej.
Era föräldrar torrjuckade där.
De säger: "Vi är med dig, Vir. Det här är en rörelse." Nej.
Er andra hand äter nudlar som er mamma gjorde.
Det är ingen rörelse.
Vi försöker bara känna oss ädla
genom att bete oss som djur på sociala medier.
För det är vad vi blir. Har ni sett ett lejon ryta?
Vad händer direkt? Resten av flocken…
Det är en retweet.
Har ni sett en rusande gnu?
De vet inte vad de rusar mot. Ändå fortsätter de att rusa.
Det är en hashtag.
Har ni sett två fåglar prata?
En flyger i väg, en annan landar.
Samma läte, olika rörelser. Det är en TikTok.
För dem kanske det låter bättre. Vi hör…
Men på fågelspråk kanske det låter som…
Jag älskar den låten.
Varje gång jag hör den i mitt huvud dör en influencer.
Jag tror att er generation kan rädda världen,
för ni håller inte kvar känslor.
Ni måste artikulera varje upplevelse mitt under upplevelsen
och få bekräftelse för upplevelsen innan ni är färdiga med upplevelsen.
Men det betyder att ni inte förtränger era känslor.
Ni bär inte på nåt bagage.
Ni uttrycker er bara
om ni känner nåt nytt.
"Jag identifierar mig nog som kvinna."
Ni förtränger det inte. Ni går in och kollar på internet.
Så gammal är jag. Det är så jag tror att internet låter.
Och så är nån annan i samma situation. "Så här gör du. Steg ett, två, tre."
Det är ett privilegium och en förmåga.
Ta aldrig det för givet.
Vi hade ingen att prata med om sånt.
Vi hade bara indiska föräldrar.
Om jag hade gått in på mina föräldrars rum och sagt: "God morgon. Jag tror att…
…jag identifierar mig som kvinna."
"Okej.
Kan du identifiera dig som en kvinna som får bra betyg?
Hon vore välkommen här.
En kvinna som går på Harvard. Tänk intagning, inte avkapning."
Och jag struntar i er övergång.
Det är varje generations rätt att förkasta sociala påfund
genom dialog.
För er är det genus, så förkasta det bara.
Kanske händer nåt bra.
Hoppas att ni njuter av er flyktighet precis som era föräldrar njöt av otrohet.
Nu blev det jobbigt, va?
Ni behöver inget kön,
men mamma och pappa måste tydligen ha principer.
Era föräldrar hämmades av äktenskapet, så de skapade en skilsmässoindustri.
Generationen innan hämmades av rastillhörighet,
så de krossade den barriären. Vi måste inte prata om det.
Vi kan låtsas att er mormor åker till Jamaica för matens skull.
Väx upp, hör ni.
Era mor- och farföräldrar var 20 år på 60-talet.
De har deltagit i minst en orgie.
Fast de kallade det spelkväll eller nåt.
Kommunistmöte eller nåt sånt.
För min generation var det sexualitet.
Våra föräldrar pratade inte om det med oss.
När jag var 13 kom min mamma till mig som en detektiv som hade löst ett fall.
Hon sa: "Vir, du har ingen flickvän.
Kvinnor pratar inte med dig.
Om du är gay, berätta nu så går vi till en läkare."
Jag sa: "Nej, jag är bara en förlorare."
Visst är det raka motsatsen?
Gaykillar är alltid på nästa nivå.
Här är hur vi klär oss, här är min vän Shashank.
Här är vad vi äter… Han drömmer bättre än vi.
Han sover med ett leende varenda natt.
Han vaknar, och jag frågar: "Vad fan drömmer du om?"
Han svarar: "Sorbet".
"Sorbet?
Så du har laktosfria övre medelklass-drömmar?"
Jag…
Jag har aldrig drömt om sorbet.
En enda gång har jag drömt om Toblerone.
Och jag fick inte ens äta chokladen.
Den hamnade visserligen inuti mig, men…
Den reaktionen får jag varje gång.
Jag vet inte om det är för att det kommer oväntat
eller på grund av Tobleronens form.
Det skulle ju ta ett tag
att försöka få in en triangel i ett runt hål.
Såna drömmar har jag.
Och såhär vill jag använda min plattform.
Men…
Jag var också nyfiken på min sexualitet.
När jag var 13 hånglade jag med en pojke.
Och…
Och snart insåg vi att vi inte tände på det.
Det kändes varken fel eller rätt för oss. Förstår ni?
De flesta i min generation pratar aldrig om det,
för vi läste naturvetenskap på Delhi Public School.
Så vi fick alltid lära oss: "Alla experiment måste lyckas."
Ur mitt perspektiv är jag inte hetero.
Jag kuggade homo-antagningsprovet.
Jag klarade HP, men kuggade GAY.
Men min första kyss var med en straight pojke.
Ja. Så tjejer, jag känner empati.
Vi anmäler oss till olika saker.
Ni anmäler er till att kyssas, och vi till utforskning.
Det var som om mitt svalg var jorden, och han trodde att den var platt.
Jag frågade: "Ska du inte köra runt lite?"
"Nej, jag tänker fortsätta till änden."
Kolla vad besvärade alla är nu.
Förlåt, USA. Sparkar jag nedåt mot heterosexuella män?
Det är de här reglerna ni i väst har bestämt.
Skämta alltid om människor som är mer privilegierade än en själv.
Det kallas att sparka uppåt.
Skämta aldrig om människor som är mindre privilegierade.
Det kallas att sparka nedåt.
Har ni hört det?
Vilket jävla västerländskt hyckleri.
I västvärlden är privilegium konsekvent.
Indiska privilegier är flyktiga.
Upp och ner, som en fjäder i vinden.
Ena stunden är man Forrest Gump, och nästa är man Laal Singh Chaddha.
Och i västvärlden påtalar de flesta sina egna privilegier innan andra gör det
så att ni kan återgå till att åtnjuta era privilegier.
Några ser förvirrade ut. De vita tänker: "Han vet".
Så fort man pratar nyanserat om privilegier spricker det.
Svara på det här.
Skulle jag, en brun man från Indien, kunna skämta om Ivanka Trump?
Är det att sparka uppåt?
Tillåtet? Vi gör det knepigare.
Om Ivanka Trump får barn med en syrisk flykting som är muslim då?
Det skulle kunna hända.
Får man skämta om barnet då?
Era veka jävlar.
Ett muslimskt barn som heter Trump vore ju skitkul.
Jag menar…
Tänk er det här barnet.
Inzamam-ul Trump. Tänk er det.
Jag vet inte varför han är 60 cm lång.
Tänk er det här jävla barnet.
Han äger 75 fastigheter på Manhattan men har inget hemland. Kom igen.
Jag vet. Nu blev det besvärligt.
Vi tonar ner.
Skulle jag kunna skämta om Vladimir Putin?
Vi gör det knepigare. Om Putin hade alopeci då?
Trodde ni att Jada var den enda skalliga diktatorn?
Han sitter där i Kreml och kliar sig i huvudet.
Inget växer i Ryssland.
Bojkotta mig inte. Förlåt.
Om jag blir bojkottad kan det påverka min frihetsberövning.
Här är det typiska klagomålet.
En amerikansk komiker sa: "Det är sjukt med bojkottningskultur.
Häromdagen var det en folkhop som hoppade på mig på Twitter."
Okej.
Det är som att säga till en nykastrerad att man har pungklåda.
Det mest irriterande jag läst här i väst var:
"Varför tänjer inte indiska komiker på gränserna?"
För vi har sett vad som finns på andra sidan.
Nämligen en massa rättsfall.
Det står ett rättegångsdatum också.
Så vi är försiktiga.
När vi är i Indien gör vi säkra filmer där Indien alltid segrar över Pakistan.
Oavsett vad det är.
I strid, cricket, inandning, Uno. Vi vinner alltid.
-Och vi älskar filmerna, visst? -Ja.
Och utomlands gör vi säker familjeunderhållning.
Titta på den här komedin om en sydasiatisk familj.
Se hur de trivs med sina grannar.
På kvällen ser de Bollywoodfilmer där folk skjuter sina granar.
Men de är så konservativa.
Ja. De bor utomlands.
Det är där konservativa indier bor.
Utomlands.
Om man vill att ens indiska barn ska vara oskuld vid 25
bor man i New Jersey, inte New Delhi.
Sorgligt, men sant. Har jag fel?
Nej!
Är det några här som växte upp med indiska föräldrar utomlands?
Det här säger jag med respekt.
Era föräldrars version av Indien finns inte längre.
Och er popkulturstolkning av Indien existerar inte.
Där alla går omkring och…
Pratar vi så där hemma?
Nej!
Nej. Så pratar indier här.
Vet ni vad det är? En amerikansk dialekt.
Kom hem. Seså.
Kom hem och upplev det moderna Indien i allt sitt kaos,
men oändligt större prakt. Kom hem.
Och om ni inte tänker komma hem, predika inte för oss från andra länder
om vad det betyder att vara indier.
För att citera varenda Mumbaibo jag känner:
"Våga slåss eller dra åt helvete."
Jag ska översätta.
Det låter inte lika bra på engelska.
För ni hörde reaktionen på hindi.
Det liksom…
Men på engelska blir det bokstavligen:
"Kom ut på fältet, eller stick upp nåt i arslet."
Inte lika bra.
Det är ett specifikt livsval.
Jag…
Jag vet inte i vilken situation
de enda två valmöjligheterna är…
Jag vet inte vad det är för fält.
Är det ett slagfält?
Två snubbar säger: "Okej.
Det är dags
att slåss för vårt rike, och vårt land.
Så vi ska ut på fältet där.
Om det är krig de vill ha, då jävlar ska de få det.
Är du med mig?"
"Nej, det är bra.
Jag ska stoppa upp nåt i röven."
Jag vet inte…
Eller en idrottsplats med två maratonlöpare:
"Vi har tränat inför det här hela livet.
Vi ska ut på det här fältet och vinna guld för Nigeria.
Är du med mig?"
"Jag är trött nu.
Jag stoppar upp nåt i arslet."
Eller en åker i USA
där det är två bönder, och en säger: "Jim.
Vi har mycket majs här.
Det kanske är dags att ge sig ut och skörda."
"Nej, Paul.
Jag ska bara kapa en och stoppa upp den i röven."
"Varför tar det så lång tid?"
"Vi improviserade bara lite här.
Vi behöver ett slut."
"Han har rätt.
Man behöver ett slut."
"Herregud. Okej, hör på.
Jag räknar ner från tre,
sen kör vi vidare.
Okej. Jim?"
"Okej, Paul."
"Det går bra för mig."
"Okej".
"Da".
"Vem fan är du?"
"KGB".
Åter till showen.
På tal om misslyckat analsex, finns några föräldrar här?
Det är en övergång.
Det är ert jobb att ljuga och få dem att tro på mirakel,
Gud, tandfen, skatteåterbäring. Det kommer från er.
Minns ni när ni gav er ut i världen
och insåg att era föräldrar var träskallar?
Jag var sex.
Min far och jag stod på balkongen och tittade på stjärnorna.
Jag frågade: "Vad är stjärnor?"
Utan att tveka sa min far: "Uppe i skyn finns ett starkt ljus
som brukade förblinda människor.
Så Gud satte ett svart diagrampapper mellan himlen och jorden.
Sen tog Gud en penna och stack hål i pappret.
Det blev ljuset."
Och jag tänkte: "Min pappa är bäst."
Sen började jag på en riktig skola.
Och tydligen gick farsan på droger.
Jag var passivt aggressiv mot min lärare utan anledning.
Min lärare sa: "En stjärna är en brinnande vätemassa…"
Och jag tänkte: "Diagrampappret då?"
Hon sa: "Din far har fel."
Så jag sa typ: "Sluta snacka om min farsa!"
Var lugna.
Jag skulle aldrig smälla till en lärare. Det gör deras lön.
Minns ni känslan av att röra vid en annan människa,
men innan ni såg en massa nätporr och Instagram,
så det kändes som ett mirakel?
Första gången jag tog av tröjan på en tjej var jag 16.
Och jag trodde…
…att om jag tryckte in ena bröstet skulle det andra bli större.
Döm mig inte. Hon trodde samma sak om mina kulor.
"Om jag klämmer på honom går han nog till grannen."
Det handlar bara om geopolitik.
Man sätter press på småorter
och skapar migration till de större städerna.
Ja!
Vi söker efter mirakel, och jag hävdar att de kan inträffa.
Lyssna på det här, New York, New Jersey.
Det här…
Den här mikrofonen är ett mirakel.
Mikrofonen uppfanns för 144 år sen.
Det har förändrat världen helt. En mikrofon startade andra världskriget.
En mikrofon befriade svarta. En mikrofon förtryckte judar.
Det finns platser där det här låter stora människor tala om småsaker.
I min del av världen låter det små människor tala om stora saker.
Anledningen till att jag alltid är i blåsväder…
…är att jag upptäckte mikrofonens makt när jag var åtta.
Skulle ni vilja höra den historien?
Jag gick på en internatskola där det hände konstiga saker.
Våld är en del av det indiska skolsystemet.
-Indier, har vi blivit misshandlade? -Ja!
-Med redskap? -Ja!
Med cricketslagträ… Samväldesspelen i barnmisshandel.
En gång blev jag daskad med ett pingisracket i två timmar.
Vet ni hur mycket precision det kräver?
Till och med offret säger: "Imponerande. Fortsätt.
Använd den knottriga sidan."
Vi får så mycket spö i skolan att vi inte minns nånting.
Alla indier kommer bara ihåg en meningslös ekvation,
och den är en metafor för hela vårt liv.
Av någon anledning kommer varenda indier här ihåg
att (a + b)²…
Är ni beredda?
Djupt andetag.
-Är lika med… -Inte än!
Det är som en matematisk monsun.
Vänta på mig.
Okej, då kör vi.
(A + b)² är lika med…
-…a² + b² + 2ab. -A² + b² + 2ab.
Varför minns vi det?
Det finns tre typer av människor.
De som kan 2ab…
…de som har glömt 2ab,
och folk som tror att 2ab är nåt magiskt.
Vi tvingade den tredje… Jag tänker inte…
Det som händer i skolan följer med en resten av livet.
-Ja. -Sexuellt?
Där svek ni mig.
Får jag berätta en sexhistoria?
Jag hade träffat en tjej.
Och jag frågade: "Vad gillar du för nåt?"
"Vir, ta stryptag på mig."
Och jag sa: "Nej".
Men hon sa: "Jag vill att du gör det."
Och jag sa: "Nej betyder nej."
Då sa hon: "Är du känslig, eller?" Och jag sa: "Nej, jag är berömd."
Men hon sa: "Du har mitt samtycke." Så jag tänkte: "Okej".
Så efter tre veckors förhandlingar med advokater och sekretessavtal
säger hon: "Nu är det dags." Och jag bara…
Det var läskigt för mig också.
Hon sa: "Var en man!" Så jag sa: "Okej då.
Hur känns det, mrs Patel?"
Hon svarade: "Vem fan är mrs Patel?" Jag sa: "Min mattelärare från nian."
Och hon sa: "Tänder du på det?" Jag sa: "Nej, det handlar om rättvisa.
Men gör din grej du."
En gång blev jag slagen av en ordningsman med hockeyklubba.
Jag vill inte namnge honom. Det var Mohit Singhal, och…
Vi hade en debatt i skolan. En kille var tio år äldre än jag.
Han klev upp på scenen och började med ett skämt och sa:
"God kväll.
Ni är ute i djungeln och stöter på ett lejon.
Hur dags är det?
Dags att springa."
Jag vet inte varför jag räckte upp handen.
Jag gick fram för att ställa en fråga.
Jag höll i mikrofonen och kände nåt jag aldrig hade känt förut.
Styrka. Jag kunde inte sitta, men plötsligt kunde jag stå.
Jag tittade på killen som var tio år äldre
och såg nåt jag aldrig hade sett förut. Rädsla.
Och att låta det uppfylla mig…
Kalla det mod eller vad ni vill…
Och bara kunna säga: "Jag vill bara säga,
Mohit Singhal,
att om du är ute i djungeln
och stöter på ett lejon är det dags att dö, din fjolla."
Och hela skolan började skratta. Herregud, som de skrattade.
Och jag lärde mig en viktig sak, nämligen att ord har betydelse.
Ord orsakar och övervinner våld. Ord är nåt folk kommer ihåg.
Jag var helt salig när jag gick hem den kvällen.
Och nånting hoppade fram och drog in mig i en buske.
Det var Mohit Singhal.
Han frågade: "Hur dags är det?"
Och jag sa: "Dags att dö".
I två timmar höll han på och slog mig, men han kunde inte få mig att sluta le.
Jag minns hur jag låg på marken och storblödde och bara skrattade,
för jag tänkte: "Jag förtjänar det här.
Men det här är lustigt.
Det kan bli en bra historia. Jag gillar det här."
Jag hör hemma på marken. Marken är mitt hem.
Och det är frihet, jag svär vid Gud.
Det är frihet jag tänker på,
som jag är besatt av, på ett Air India-flyg…
…från Newark till Mumbai.
En flygvärdinna erbjuder mig gin.
Jag tackar nej, och hon tar med mig till flygplanets främre del.
I tystnaden av en sovande kabin
lägger hon armarna runt mig, och jag börjar gråta.
Hon tröstar mig som ett proffs,
som om det händer varje dag.
Kanske efter den icke-vegetarianska måltiden.
Och så säger hon: "Jag såg videon. Jag älskade den.
Stå på dig, vad som än händer.
Jag vet vad du går igenom."
Och jag säger: "Med all respekt vet jag inte om du gör det."
Och hon säger: "Var inte fånig. Vi har i princip samma jobb.
Vi förväntas båda tjäna arga farbröder."
Ibland är det enda man behöver en flygvärdinna.
Och jag är inte arrogant.
Jag vet varför de är arga.
De älskar sitt land. Det skulle jag aldrig döma nån för.
Älskar ni ert land?
De flesta av dem gör det.
Resten är nationalister, men…
…lyssna.
I varje land finns det patrioter och nationalister.
Patrioter älskar sitt land, och det visar de.
Nationalister älskar sig själva och kulten som omger dem
och använder sitt land för att visa det.
Det är narcissism med en flagga.
Låt ingen tala om för er hur ni ska älska ert land.
Det där känns som information
ni kommer att vidareförmedla som om ni kom på det själva.
Okej, men om ni nånsin är i fara eller nån spöar upp er och frågar:
"Var fan har du hört det,"
kom ihåg att jag heter Aziz Ansari.
Eller Hasan Minhaj.
Samma pass.
Vi anländer fulla på gin. Härligt, flygvärdinnan.
På flygplatsen väntar 200 paparazzifotografer.
Jag är inte känd på det viset.
De följer tyst efter oss på flygplatsen.
De väntar utanför vårt hus i tio dagar i fullständig tystnad.
Sen ringer jag mina advokater och frågar: "Är allt lugnt?"
De säger: "Ja, vi är rika." Jag svarar: "Jag menar för mig!"
De säger: "Det är ett polisärende.
Det är de som bestämmer om de behöver gripa nån."
Det tar 35 väldigt långa dagar.
På sju olika polisstationer i Indien, i sju olika städer
visas min video för polisen.
En efter en säger de: "Det här är inget brott.
Vi håller med honom och tänker inte ingripa."
Jag…
Det är otroligt om man tänker efter.
Komiker är inte modiga.
Polisen, det är att sparka uppåt.
Kvällen jag blev kallad terrorist i mitt hemland blev jag Emmynominerad.
Jag var…
Jag var i New York för att filma Vir Das: For India,
som jag redan hade blivit stämd för.
Snart hade jag sju stämningar till på mig.
På röda mattan blev jag frågad:
"Vir, hur känns det att vara i USA nu?"
Jag sa: "Det är skönt att inte vara i Indien.
Skönt att resa."
"Är folk uppspelta för din skull där hemma?"
"Det är inte lugna."
"Vad säger du om du vinner?"
"Hjälp? Jag vet inte!"
Jag minns att jag kände en stark skam.
"Gud, låt mig inte vinna. Då blir de bara förbannade."
Och så vann jag inte, och jag blev förbannad.
Priset gick till en fransk show.
Det var en massa stiliga fransmän som gick omkring.
De kände till min situation och sa: "Vi hörde vad som har hänt med dig.
Det måste vara stressigt.
Vi är ett gäng som tänkte ha sex ikväll.
Du är en vacker man. Du får gärna vara med.
Det lättar på stressen."
Och jag sa: "Ni tänker fira er Emmy med en orgie?"
Han sa: "Nej, det är måndag, så…"
Så jag sa: "Tack för erbjudandet,
men om nån fick reda på det skulle det bli hemska rubriker:
"Vir Das bannlyst och analt skymfad i två olika länder."
Två helt olika balkar.
Han sa: "Jag förstår. Om du inte vill finns det ett fält i närheten…"
Varje gång jag blir nominerad till ett pris händer det nåt.
För tio år sen blev jag nominerad till Filmfare-priset.
Er ironiska reaktion är passande.
Filmfare är en stor grej.
Det är typ vår Oscarsgala.
Fast Oscarstatyetterna är mycket dyrare.
Filmfare skickade ett tillstånd som man fäster på insidan av vindrutan.
På tillståndet står det VVVVIP.
Komplett VIP.
Jag hade aldrig varit där, så jag fäste det på utsidan.
På Western Express-motorvägen
ser jag i ögonvrån hur ett VVVVIP-tillstånd vips flyger av,
fastnar på en autoriksha och försvinner.
Det är det jag menar med flyktiga privilegier i Indien.
Sen står jag vid grinden till Filmcity och försöker övertyga
vakten att jag är filmskådespelare.
Han ser på mig och säger:
"Om du är filmskådespelare så är jag filmskådespelare."
Så nu står jag där en timma och försöker övertyga vakten
att han kan bli filmskådespelare.
Han svarar: "Om jag kan bli filmskådis kan du bli filmskådis."
Och så säger vi båda: "Va?"
Och jag kommer in, som en jedi.
När jag kommer dit berättar de att min producent Aamir Khan
har bojkottat galan.
Han har inte lämnat in nåt filmklipp att visa när de nämner nomineringarna.
Japp!
För amerikaner är de här skådespelarna okända,
men de är väldigt begåvade och förtjänar sina nomineringar.
Ljusen dämpas. "Och nu, nominerade i kategorin bästa biroll
på Manikchand Pan Pasand…
…resepartner Expedia, hårpartner Sunsilk,
sminkpartner L'Oréal, partnerpartner Shaadi.com,
herpespartner Durex Filmfaregala,
för Zindagi Na Milegi Dobara, Farhan Akhtar."
Och så visar de en storslagen snutt på 20 sekunder med honom
på två filmdukar.
"För Zindagi Na Milegi Dobara, Abhay Deol."
Och en storslagen snutt på 20 sekunder med honom på två olika filmdukar.
Och för Delhi Belly, Vir Das.
Och ett passfoto.
Som de visar i 20 sekunder.
Utan ljud.
Tjugo sekunders tystnad är olidligt för publiken, era…
Det såg ut som jag hade dött.
Det var som en tyst minut för mig.
Alla var sorgsna och stod upp. "Herregud, han dog så ung.
Vem var det?"
Sen riktade de kameran mot mig, så jag började sörja själv.
"Är han inte död än tar han livet av sig ikväll."
Och jag tänkte på det då. Jag tänkte på det på Emmygalan.
Lyssna…
Jag skulle inte önska…
…min värsta fiende känslan av att ha svikit sitt land.
Det hade jag klart för mig då, och det har jag klart för mig nu.
Om jag nånsin skapar en värld
där jag inte får röra en mikrofon så vill jag inte leva där.
Jag var på ett flott hotell som heter The Beekman
i New York, och från varje våning har man utsikt över lobbyn.
Och jag minns att jag stod på min våning och tänkte:
"Jag har ställt till det.
De kommer aldrig att… Jag borde hoppa.
Jag har de här flotta kläderna på mig. De kan begrava mig i dem. Perfekt."
Men så kom jag ihåg att min fru sov i andra rummet,
och det blir en marig utcheckning.
Från hotellet.
Och livet.
Plus att vi är i New York. Om jag landar i lobbyn
skrämmer jag skiten ur minst tre nationaliteter.
Nån britt står där och frågar: "Har ni Netflix?
Det ligger en död indier i lobbyn.
Vill de ha självständighet igen?"
Två amerikanska tjejer sitter i baren. "Angela, han förtjänar inte dig.
Du borde lämna honom.
Fast livet är ju kort.
Gå ut i skogen. Det ordnar sig."
Nån yngling kollar Instagram. Plötsligt…
Men så tänkte jag: "Jag tänker inte dö så här.
Om jag ska dö ska jag göra det i dagsljus."
Så jag bara rökte, tittade på Guds diagrampapper och…
Vid midnatt ringer min agent från Indien.
Varenda producent, regissör, filmstudio, spelplats
sponsor och klient hade avbokat mig.
Jag sa: "Jag fattar, men jag har en familj att…"
Och de sa: "Vir, ingen vill jobba med dig nu.
Du har ju en del följare på sociala medier, så kanske…"
"Så jag är influencer?
Skit i dagsljuset. Nu hoppar jag."
Så jag gjorde vad alla konstnärer gör när de inser att deras karriär är över.
Tog till droger.
Jag blev hög som ett hus. Jag rökte gräs.
Och då kom jag ihåg varför jag inte röker gräs.
För gräs gör mig inte avslappnad. Det gör mig bara styv och rädd.
Fast styv på ett oskönt sätt.
Och rädd på ett skönt sätt.
Kåt och rädd är en skum kombination.
Därför tar jag aldrig droger på musikfestivaler.
Jag vill inte gå på Coldplay och skrika: "Kolla stjärnorna!"
Så nu kan jag inte begå självmord, för det enda jag tänker är,
om jag hoppar, skadar den och inte dör då?
Alltså…
Även om jag dog skulle dödsrunan vara hemsk.
"Vir Das hittades naken, död, ensam och rädd
i en hotellobby i New York med ett medelstort stånd.
Han var ståuppare in i slutet."
Efter två månader får jag och min familj slå på våra mobiler.
De fullständigt exploderar. Inte av hat, utan av kärlek.
Miljontals vänliga meddelanden från hela världen. Det är…
Snabbmeddelanden.
Sen är det utsålt på fem minuter.
Nu ringer alla från Bollywood och vill…
Och vart man än går bemöts man med kärlek, värme och vänlighet.
Och själv bemöter man folk med misstro och bitterhet.
Ja, för man tänker: "Var var ni när jag behövde er?
När hela min värld brann och min familj förföljdes,
var fan var er röst? Jag trodde att ni inte fanns."
Och så växer man lite grann.
Man slutar tycka synd om sig själv, och man inser att
hat hörs utåt, men kärlek känns inåt.
Det är fel att förvänta sig att folk ska ropa ut sin kärlek.
Man ska vara tacksam att de ens känner den
och lita på att den räcker längre än hatet.
Det är inte ens historia. Det är bara Harry Potter.
Men om ni blir utsatta för hat,
eller känner att er nation gått förlorad i hat,
ska ni bara veta att kärleken finns under ytan.
Den hörs bara inte i mörkret. Man måste vänta tills det blir ljust.
Den är mjuk, men inte svag.
Problemet är att båda väller upp på samma gång,
som om vi kommer från två…
Jag upprepar mig inte.
Och sen, ska man återgå till det här som om inget hänt? För det hände.
Jag sörjde. Jag trodde inte att jag skulle få återse er.
Så att vi får vara här tillsammans igen
är en oplanerad välsignelse jag inte kunde vara mer tacksam för.
Men det är annorlunda nu. Jag har inget kvar att förlora,
ingen kvar att imponera på.
Jag kommer aldrig att vara populär igen. Den tiden är förbi.
Men jag är fri.
Under en lång tid samexisterade vi bara.
A + b.
Sen hände nåt, och vi blev upphöjda till två.
Och nu är jag som b i kvadrat
och vill bara att ni ska känna er som a i kvadrat.
Och sen blir ljudet av ert skratt 2ab. Vi kan uträtta magi tillsammans.
Jag tänker aldrig svartmåla Indien på utländsk mark igen.
Så nu tar jag med indisk jord vart jag än åker.
Vad ni bevittnar här ikväll är en komiker från Mumbai
som står på sand från Juhu Beach.
Varenda gång jag har skämtat om Indien har jag stått på indisk mark.
Jag har tajmat varenda ord.
Om ni inte tror mig, titta igen.
Det här är genant att prata om med tullen.
"Varför har du en resväska full av sand?"
Och jag svarar: "Patriotism".
Det är inte många flygbolag som tillåter en väska full med sand.
Men det finns ett.
Vart jag än reser vidare tar jag med Mumbai-sand,
och vi flyger med Air India.
Om ni nånsin har flugit med Emirates vet ni vilken jäkla kompromiss det är.
Har ni flugit med Emirates?
Kanske inte ni, men ändå.
Förlåt.
Det är lite känslosamt.
Nån gång får ni säkert det.
Jobba hårt, bara.
Eller ligg med de här.
Det här blir min sista historia, en privilegierad historia.
Men ni kommer att sympatisera med mig.
Är ni med?
Jag flög förstaklass med Emirates.
Sätena är otroliga. Har ni sett dem?
Ni går förbi dem när ni…
Flygvärdinnan var en av de vackraste kvinnorna jag sett.
Hon säger: "Mr Das, det finns en dusch.
Vill du duscha en timma före landning eller två timmar före landning?"
Jag var så tagen av hennes skönhet att jag trodde hon menade med henne.
"Det här är världens bästa flygbolag.
Framröstat av Unesco."
Man går in i förstaklass, och där finns ett badrum
stort som en lägenhet. Er lägenhet, men ändå.
Man får en handduk och klär av sig.
Jag börjar…
Det är inte så här jag duschar.
Alla indier duschar inte som i Bollywoodfilmer.
Nej, jag tar bara tvålen och jhaagar in mig och…
Vad fan?
-Vad säger ni i New York då? -Löddra.
Löddra?
Med all respekt…
Förlåt, jag menar inte att…
Men "löddra" känns som:
"Jag heter Sandeep, men kalla mig Sandy."
Jag missar när lampan blir röd, för jag är en ryggduschare.
Jag duschar inte så här, utan jag duschar så här.
Är det bara jag? Ingen annan?
Du, frun? Ja, se där.
Jag ogillar vätska i ansiktet.
Jag gillar när det rinner nedför arslet. Frun?
För när jag…
Förlåt. När jag växte upp hade jag en hink som dusch.
Hinken hade en varm och en kall kran.
Temperaturen fick man blanda själv.
För att få lagom temperatur krävdes att man var termisk ingenjör och siare.
Det var alltid 40 grader för varmt. Vad gjorde vi?
Intog skyddsställning, hällde över axeln,
lät vattnet rinna ner och kallna innan det smekte pungen.
Ren vetenskap!
Man får bara vatten i tio minuter. Det sa aldrig damen.
När jag nått maximala skumnivåer stängs vattnet av.
Jag ser ut som jag blivit antastad av ett moln.
Så nu går jag till handfatet som en gigantisk marshmallow.
Och så tar jag ett fågelbad.
Men jag är inte lång nog att bara doppa dasen
och skvätta lite på den.
Så nu måste jag använda händerna och skvätta på mörka ställen.
Men badrummet är översvämmat.
Det är dyblött.
Och jag tänker inte vara den indiske mannen
som sabbade badrummet.
Så nu står jag naken på alla fyra med handduken
och moppar Emirates förstaklassbadrum,
moppar det rent.
Varför? För mitt land.
Kallar ni mig förrädare?
Jag är städare.
Kallar ni mig slav? Jag är gatsopare också.
Jag var så grundlig att hon bad mig att göra rent i andra badrummet.
Hon sa: "Mr Das, vad duktig du är på att moppa golv."
Jag svarade: "Jag trivs här. Här kan jag se nya skämt.
Jag hör hemma på golvet. Golvet är hemma för mig."
Jag heter Vir Das.
Det har varit en ära.
VÄLKOMNA TILL STRANDEN
"TILL WATSON"
Undertexter: Ralf Sjölander