Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ten film…
Hledání ráje.
Je to pětiminutový krátkometrážní studentský film.
Pan režisér Pong byl tenkrát jiný režisér než je dnes.
Kdy jste ten film viděla?
V rámci působení klubu Yellow Door to bylo
buď někdy ze začátku nebo uprostřed, určitě ne ke konci.
Jednou režisér Pong…
Tenkrát jsme mu říkali Čun Ho.
Řekl nám, že si doučováním vydělal nějaké peníze.
Pracoval tuším měsíc nebo dva.
No a za ty peníze si koupil kameru
a doma v obýváku natočil film.
Film o housence, která hledala ráj.
Vytvořil malinkou housenku.
Byla to fázová animace,
takže s ní musel před každým snímkem pohnout.
Nakonec se housenka v tom samém obýváku poprala s plyšovou opicí.
A pak pokračovala ve svém hledání ráje.
Bylo to neuvěřitelné. Byla jsem v šoku. Neskutečně mě to ohromilo.
Byl to jiný Čun Ho, než jakého jsem znala.
Ten film měl asi pět minut.
Měl 23 minut.
A vyměnila jste hlavního hrdinu a padoucha.
Popletla jsem to?
- Hlavní hrdina byla ta housenka, ne? - Ne, gorila.
HLAVNÍ HRDINA
Myslela jsem, že ta housenka.
Takže gorila, jo?
No jasně.
Po dlouhé době, asi po 20 letech,
jsem našel tuhle dřevěnou krabičku.
Schovával jsem si sem různé věci.
- A něco jsem našel. - Osmimilimetrové filmy?
To jsou 8mm filmy z dílny Yellow Door.
A mám je tady…
- Ty jo! - …úplně všechny.
- Tolik. - Fíha!
Mám tady spoustu různých věcí. Už ani nevím, co jsme dělali.
Natáčeli jsme různé nesmysly.
Doufám, že nám to pomůže rozlousknout
tenhle efekt Rašómon.
Mám to tady všechno.
Máš tam i tu gorilu?
No jo, tu gorilu.
Jo, mám ji, ale…
Řekněme, že už neexistuje.
Je to trapné. No…
YELLOW DOOR: DEVADESÁTKOVÝ FILMOVÝ KLUB
PONG ČUN HO
„Vzpomínám na svůj první film, o kterém jsem nikdy nemluvil.
Než jsem natočil svůj první známý krátkometrážní snímek Běloch,
vytvořil jsem krátký animovaný film Hledání ráje.“
ČU SONG-ČCHOL AUTOR KNIHY DEBUT
S Pong Čun Hoem jsem dělal rozhovor, když jsem psal Debut.
Mluvil se mnou jako špion, co mi chce prozradit něco tajného.
Podíval se doleva a doprava a povídá: „Kdysi jsem natočil ještě jeden film.“
Tak jsem si říkal, že to vynechám, že to asi nebudu moct použít.
Ale byl to zajímavý příběh.
„Uspořádal jsem vánoční večírek a pozval asi 20 lidí z klubu Yellow Door.
Byla to moje první filmová premiéra, byl jsem rudý až za ušima.“
„Kromě těch pár lidí, co tehdy přišlo,
ten film nikdo neviděl.“
Čong-tche, slyšíš mě?
Jo, ahoj!
Vidíš mě?
Ano, vidím tě.
- Určitě máš spoustu práce. - No jo.
Za pár dní ti vyjde film.
Měl jsem s tím dost práce, protože jsme měli malý tým.
Musel jsem toho dost zařizovat.
Se-pom si asi obarvil vlasy.
- Dlouho jsme se neviděli. - Ahoj.
Obarvil sis vlasy? Máš je takové…
No, už musím.
Jinak jsem úplně šedivý.
Vypadá jak ministr.
Jako ministr zemědělství a dopravy.
- Jé, Bjung-hun. - Funguje to.
Ahoj!
To je Bjung-hun? Ty jo.
Ty bláho, Bjung-hun.
- Vidíš nás? - On nás nevidí?
- Asi ne. - Ale jo.
- Ahoj. - Slyšíš?
- Vidím vás. - Dobře.
Kolik je tam hodin? Je po půlnoci?
Je skoro 11.
Jedenáct večer?
- Jo. - Ty bláho.
Ta korejština ti už trochu drhne.
Ale no tak.
Máme mluvit anglicky? Bjung-hune, co myslíš?
Umíš anglicky?
- Ahoj! - Min-hjang!
- Ahoj! - Ahoj!
Ahoj.
Čau!
- Ty jo. Kdo to je? - Kdy to bylo?
No nazdar. Hele na ně.
- Proč je to tak… - Rozmazané.
To jsem tenkrát nesnášel.
Byl to přece filmový klub.
A je to celé rozmazané.
To je legrační. Ale vážně, kdo to fotil?
Musíme najít viníka.
Já to nebyl. Jsem na fotce.
Já taky.
Počkat, já tam nejsem!
To jsem já?
Proč jsme si fotili žvýkačky?
- Možná zkouška ostření. - Zkouška ostření.
Netušili jsme, jak funguje foťák.
Základní věci jako expozice, clona…
Přesně.
Rychlost závěrky, ostření a další věci.
Na tom workshopu jsme se s tím vším měli seznámit.
Takže ty fotky mají k umění daleko.
Je to jen přehlídka trapných fotek.
- Nebydlela v tom domě Kim Hje-dža? - Jo, to byl její dům.
Z okna naší kanceláře
jsme měli výhled na zahradu paní Kim.
Jo, i na hlavní vchod.
Před tou kamennou zdí jsme se fotili dost často,
byla moc hezká.
Hele na Te-jopovu sexy pózu.
Kdybych věděla, že tam je klub, dívala bych se tam častěji.
Ale tehdy jsem si jen říkala, že se mi někdo svrchu dívá na dům.
Člověk nikdy neví, co život přinese, že?
Moje nejmilejší vzpomínka na Čun Hoa je tahle.
Když vyšel film Vzpomínky na vraha,
někdy po deváté večer jsi mi zavolal, možná v deset.
- Jo. - A řekl jsi…
„Víš, kde teď jsem, Čong-tche?“ Stojím před budovou Kjongso.
- To jsi mi řekl do telefonu. - Jo.
Asi jsi měl dobrý pocit z toho, že ten film měl úspěch,
tak jsi vzpomínal na ty ne moc dobré staré časy.
Jo, budova Kjongso.
Tady býval soukromý dům, ale teď to vypadá jinak.
Jasně.
Už je to 30 let.
Tudy jsme chodili do kanceláří klubu Yellow Door.
Jo.
Upřímně, neměl jsem vůbec pocit, že bychom v Yellow Door pracovali.
Cítil jsem se tam jako na pikniku, užíval si.
Proč jsme byli v budově Kjongso?
Čong-tche už tam měl kancelář?
Čong-tche tou dobou studoval postgraduál na univerzitě Tongguk.
Vzal si volno a pronajal si kancelář,
aby se svými přáteli založil modelingovou agenturu.
Po prvním dni na vysoké škole jsem byl dost zklamaný.
Mělo to být postgraduální studium,
ale moc nás toho nenaučili.
Vzpomínám si, že jsme ve škole měli 16mm kameru.
Byla by paráda, kdyby nás s ní naučili pracovat.
Ale jen nám ji ukázali a řekli: „Tohle je 16mm kamera.“
- A nic víc? - Nic víc.
Tou dobou…
Tong-hun.
Tehdy jsem poznal I Tong-huna.
Měl jsem brigádu
v knihkupectví Kniha dne, které bylo před univerzitou Jonse.
Mobily a pagery tehdy neexistovaly.
Takže nástěnka v Knize dne byla plná vzkazů,
které si lidi navzájem psali, zvali se na různé akce.
Chtěl jsem poznat nějakého studenta filmové vědy,
a tak mi představili Čchö Čong-tchea,
který si zrovna dával pauzu od studia filmových věd.
Chtěli po mě, abych učil o filmu.
Tak jsem jim řekl, ať ho za mnou pošlou.
Dopadlo to zajímavě.
V dnešní době bych si říkal,
proč bych měl někoho cizího jen tak učit o filmu?
Jenomže tehdy byly univerzity i kluby takové nevinné.
Takže to bylo přirozené.
Kdyby po mně tehdy nikdo nechtěl, abych šel učit filmovou vědu,
žil bych úplně jiný život.
Možná by nebyl špatný, nebo…
Vlastně by byl o dost lepší.
Nechtěl jsem se naučit nic konkrétního,
ale stejně jsem do toho šel a různě jsem vyzvídal.
Tong-hun mi řekl, že zná ještě jednoho staršího studenta,
a zeptal se, jestli ho může přivést. Souhlasil jsem.
Říkal jsem si, že přece nebudu trpět sám, tak jsem přivedl režiséra Ponga.
Filmy jsem zbožňoval už na základní a střední škole
a chtěl jsem se stát režisérem.
Ani nevím proč. Asi proto, že jsem se pořád díval na televizi.
Moje rodina nic moc nepodnikala.
Necestovali jsme. Nesportovali jsme.
Celá rodina se dívala na televizi.
Některé věci vás šokují, když je vidíte bez kontextu.
Na základce jsem viděl Mzdu strachu.
A taky Zloděje kol.
V dětství mi ukradli kolo,
takže mě ten film úplně pohltil.
Tehdy jsem netušil, kdo je Vittorio De Sica a co je neorealismus.
Proto mě to šokovalo.
Poprvé v životě jsem měl možnost diskutovat o filmech,
studovat je do hloubky a dívat se na ně pořád dokola.
Nestudoval jsem filmovou vědu a nikdy jsem nepracoval na filmovém place.
Ale poprvé jsem mohl dělat něco spojeného s filmem.
Tak jsem si s Pong Čun Hoem a I Tong-hunem sedl
a začal s knihou Understanding Movies.
Tehdy začaly vycházet první knihy o filmu.
Jasně.
Teď jich jsou v knihkupectvích celé regály.
Ale kdysi byly knihy o filmu něco úplně nového a neznámého.
Měli jsme Understanding Movies od Louise D. Giannettiho…
A A History of Film od Jacka C. Ellise.
- A to je všechno. - Potom…
No a potom se začaly otevírat první večerky.
Takže tenkrát jsme…
Můžete vystřihnout to o těch večerkách?
Zní to, jako bychom byli…
Fakt tehdy nebyly žádné večerky?
Ne.
No jo, kafe jsme si kupovali v řetězcích jako Doutor.
Jasně, Doutor. Ten už nikde není.
Musel jsem je něco naučit, ale neměl jsem moc možností.
Čun Ho tou dobou měl brigádu v nějaké studovně.
Měl spoustu volného času, tak jsem mu řekl,
aby tam jen tak nevysedával a přepsal A History of Film do korejštiny.
Nakonec jsem tu knihu nikdy nepřepsal.
Režisér Pong by to udělal.
Určitě tu knihu přepsal.
Já to neudělal, ale myslím, že on to určitě přepsal.
Tohle je ten efekt Rašómon.
Jak bych mohl přepsat tak obrovskou knihu?
RAŠÓMON AKIRA KUROSAWA, 1950
Já nevím. Nemám tušení.
Ztratil jsem víru v lidstvo.
Pongu, vzpomínáš si na to?
Přečetl jsem si ji, jak jsi chtěl, ale nepřepsal jsem ji.
Pamatuju si, žes mi ukazoval svůj zápisník.
- Fakt? - Proto jsem si myslel, žes to udělal.
- Počkat. - Jak bych to jinak mohl vědět?
To je ta kniha.
- No jo. - A History of Film, Jacka C. Ellis.
Takže jsi to udělal. Pamatuju si tvůj zápisník.
- Chápu. - Asi jsi přepsal jen pár stránek.
Stejně jako z učebnice anglické gramatiky.
No jo, hlavně u té od Sung-muna.
Víc jsi toho nezvládl.
Tu učebnici zná celá Korea.
To byl začátek.
My tři jsme s tím začali. Pong Čun Ho, Čchö Čong-tche a já.
MODRÝ SAMET
Jednou jsem se jen tak poflakovala doma
a najednou mě přepadla touha studovat film.
Přišlo to z ničeho nic. Najednou jsem nemohla spát.
- Hun-a byla jedním z prvních členů. - Jasně.
Jeden kamarád, student psychologie, miloval hudbu stejně jako já.
Řekl mi, že na sociologii je nějaký Pong Čun Ho, kterého zajímají filmy,
a že bych mu měla zavolat.
„Pong Čun Ho? To je neobvyklé jméno.“
„To bych si měla zapamatovat.“ Tak jsem si ho zapamatovala!
Když jsem mu volala, řekl mi, ať přijedu do čtvrti Hongde.
Čong-tche, ty, já a Hun-a.
Pamatuješ na první seminář, co jsme my čtyři měli?
Dohodli jsme se, že každý představí jeden film.
Čong-tche si vybral Krajinu v mlze od Thea Angelopoula.
Já měl od Françoise Truffauta…
- No jo. - Truffaut tam hrál režiséra.
- Americká noc. - Americká noc!
- Co ty? - Já jsem moc nestudoval.
- No nevím! - Viděli jsme čtyři filmy.
Jasně.
Pustili jsme si ty filmy, co jsme přinesli, a pak jsme je probírali.
Ano.
Jednou jsem se procházela po ulici Bekjang-ro.
Narazila jsem na kamarádku, kterou jsem potkávala často.
Šla po druhé straně ulice.
Začaly jsme si povídat o filmech, tenkrát mě dost zajímaly.
Řekla jsem, že mě začal zajímat film, a ona na to, že chodí do filmového klubu,
že zrovna budou promítat turecký film Cesta,
tak jestli nechci jít s ní.
Řekla jsem, že jo, no a tak jsem se dostala k Yellow Door.
Ta kamarádka byla Im Hun-a.
Ano.
Teď si to začínám vybavovat.
Ale Min-hjang jsem znala už dávno předtím.
Na Vysoké škole svobodných umění
jsme hráli představení Ježíš se zlatou korunou,
kde Ježíše hrála jedna skvělá studentka.
Dost to na mě zapůsobilo.
Ta studentka, co hrála Ježíše, byla Min-hjang.
V té době naše skupina neměla žádnou strukturu.
Prostě jsme do toho šli,
protože jsme měli rádi filmy a chtěli jsme je studovat.
Když si vzpomenu na Un-sim, vybaví se mi,
jak přišla s mužskou bustou, které používali studenti umění.
Řekla nám: „Jde se skicovat.“ Najednou po nás chtěla, abychom kreslili!
Jen tak, z ničeho nic.
Říkala jsem si: „Proč sem proboha přinesla tu bustu?“
Ale někteří ji vážně začali kreslit.
V klubu bylo dost svérázných osobností.
Byl to malý prostor
a měli jsme tam kulatý stůl tak pro sedm lidí.
A prostě jsme tam kecali.
Podívali jsme se na film a pak jsme ho probírali,
sdíleli jsme své myšlenky a co jsme kde zaslechli.
Na takové úrovni jsme byli.
Čong-tche nás měl vést, ale neměl vůbec žádné plány.
A to se nám líbilo, že jsme neměli žádný plán ani strukturu.
Byli jsme taková parta vyvrhelů.
Tohle je Čchö Čong-tche a jeho pětka.
Skupina neposedných lidí, kteří sdíleli společné sny.
Nevím proč, ale v devadesátkách všichni chtěli studovat film.
To jsem taky cítil.
Fungovalo dost sociálních hnutí a stejně jsem měl pocit, že se nic neděje.
Perestrojka a glasnost, pád Sovětského svazu a tak.
- To je dost… - Je to moc?
- To je dost makroskopické. - Ale pak…
Existovalo mnoho klubů, které se věnovaly filmu.
Ani nevím proč.
Já jsem třeba začal studovat film,
abych poznal sám sebe.
- Poznal sám sebe? - Jo.
Chtěl jsem najít něco, co mě bude bavit.
Tehdy jsme všichni chtěli svrhnout diktaturu a zrušit ústavu.
Myslím, že když bylo po všem, tak se všichni cítili trochu sklíčeně.
Ne že bych já dokázala něco výjimečného.
Nevěděli jsme, kam dál.
Nevěděli jsme, do čeho najednou vložit všechnu tu energii.
Studentská hnutí skončila.
Takže jsme se všichni jen hemžili jako rozvířený prach.
Lépe řečeno, byli jsme jako dozrávající hrozen.
Tak to podle mě bylo.
Na to se často ptali na zahraničních filmových festivalech po roce 2000.
Jak to, že korejské filmy…
Tak prorazily?
Naše filmy po roce 2000 na festivalech přitahovaly pozornost.
„Kde ti režiséři do té doby byli?“
„Co se to sakra stalo?“
Tak jsem vytáhl Yellow Door.
Říkal jsem třeba,
že jsme byli první generace cinefilů.
Že jsme jako první začali vědomě studovat film.
Byli jsme první.
Byli jsme první generace cinefilů, ze kterých se stali filmaři.
To novinářům usnadnilo práci.
Proto jsem říkal to o naší generaci.
Noc před stávkou, nízkorozpočtový 16mm film,
jehož projekci vláda zakázala…
Jestřábi z Čangsangotu byli v té době hvězdy.
Mnoho fanoušků každý rok čekalo na jejich nové filmy.
Studio mládeže bylo taky solidní.
Když se Filmový prostor 1895 přejmenoval na SA/sé,
proslavil se jako soukromá cinematéka s nejdelší historií.
Bylo to jako by najednou všichni cinefilové
vylezli ze svých úkrytů a vyšli do ulic.
NOC PŘED STÁVKOU JESTŘÁBI Z ČANGSANGOTU, 1990
HOMO VIDEOCUS BJUN HJUK, E J-JONG, 1990
Proto byly podle mě devadesátky tak šílené.
To si myslím.
Vláda nám tehdy musela nasypat něco do vody.
Celostátní projekt, který měl ze všech občanů udělat cinefily.
JESTŘÁBI Z ČANGSANGOTU
FILMOVÝ PROSTOR 1895
Ve srovnání s těmito skupinami byl Yellow Door záhadný, podivný…
- Jestřábi byli v Premier League. - Jo.
Čung Či-wo a jeho Mládež byli Bundesliga. My jsme byli…
- Amatérský klub. - V porovnání s nimi jo.
Měl jsem zaplatit školné za čtvrtý semestr a přišlo mi to jako vyhazování peněz.
Uvědomil jsem si,
že bych za ty peníze mohl nakoupit hrozně moc materiálů pro klub.
Rozhodl jsem se, že si pořádně zavařím, a tak…
HONGDE
jsem založil filmový institut.
STANICE UNIVERZITY HONGIK
Moje rodina to samozřejmě netušila.
FILMOVÝ INSTITUT „YELLOW DOOR“ 2. PATRO, BUDOVA KJONGSO
Yellow Door tehdy sídlil ve druhém patře jedné z budov ve čtvrti Sogjo-dong.
A byla to…
takováto obdélníková budova.
Uprostřed byla chodba.
A dveře do institutu Yellow Door byly tady.
Když jste otevřeli dveře,
na levé straně byl kulatý stůl.
Většinou tam sedával Čun Ho a učil se.
Vpředu byla malá televize.
Myslím, že jsme si dost často pouštěli třeba videoklipy.
Všechen nábytek jsme natřeli žlutou barvou.
Natíral s náma i Te-jop?
Co si pamatuju, barvu jste kupovali ty a Čong-tche.
Původně tam nic žlutého nebylo,
ale tys řekl, že všechno bude žluté, a pak jsi to natřel, že jo?
Už ani nevím proč, ale v té době se mi líbila žlutá.
Zářivě žlutá, abych byl přesný.
Ta žlutá byla podle mě krásná.
Co si tak vzpomínám, tak jsme prostě zrovna měli žutou barvu.
Dělal jsem tou dobou nějaké stavební práce a zbyla mi barva,
právě žlutá.
Přišlo mi zbytečné kupovat novou,
tak jsme ji využili. Žádný hlubší význam to nemělo.
Původně jsme se jmenovali jinak.
Ne.
- Nějaký filmový institut… - Filmový institut…
Pak jsme začali studovat sémiotiku a přejmenovali se na Yellow Door.
Přesně tak.
Probírali jsme pojmy jako označující a označovaný.
No teda. To je trapné.
Propojili jsme ta slova.
- Aby to pěkně znělo. - Jo.
Sotva jsme se s těmi termíny seznámili a už jsme o nich diskutovali.
„Označovaný a označující nesouhlasí. Máme přece žluté dveře.“ To jsme říkali.
No jo!
Proto jsme sekci kritiky říkali „S-S“.
- Z francouzského signifiant, signifié. - Jo.
- Stejně jako SA/sé. - Přesně.
Signifiant, signifié.
- Známá cinematéka v Dehak-ro. - Ano.
- Taky ta slova použili. - Ano.
Museli jsme to pořád vytahovat, že jo?
Je to tak.
Přitom jsme těm pojmům označovaný a označující pořádně nerozuměli.
Jo.
Asi jsme byli hrdí na to, že jsme se o tom něco naučili.
Proč nás tak fascinovala sémiotika?
Sémiologie, postmoderna…
Postmoderna.
- A poststrukturalismus. - Jo.
Tenkrát dost frčel Roland Barthes a podobné myšlenky.
Sotva jsme jim rozuměli,
ale stejně jsme je spolu řešili na seminářích.
Nevím, jestli to tak je i teď, ale před našimi školami byly…
- Copycentra. - Populární copycentra.
Když jsme tam přišli,
měli vystavené kopie známých anglických knih.
Měli tam celé antologie.
A Čong-tche tam přišel a chtěl, ať si všechno přečteme.
Ne. Já jsem ty knihy nevybíral.
Bral jsem prostě všechno. Ani nevím, o čem byly!
Kupoval jsem je ve velkém.
Pár jsme si jich vybrali a…
Studovali jsme společně knížku Dudleyho Andrewa.
Dudley Andrew!
- Dudley Andrew. - Ten nám dal pěkně zabrat.
Ten se překládal fakt těžko.
Min-hjang uměla skvěle anglicky. Studovala anglickou literaturu.
A stejně jsem tomu vůbec nerozuměla.
Ostatní anglicky moc neuměli.
Ve kterém ročníku doktorského studia jsi byl, když ses k nám přidal?
Hned potom, co jsem nastoupil.
- Tak brzo? - Jo.
- Říkali jsme ti pane doktore. - Jo, pane doktore.
Věděli jste, že ten doktorát udělám.
Dali jsme ti zvláštní přezdívku.
- Exegetik. - Exegetický badatel.
- Exegetik! - My jsme…
Na to si vzpomínám.
Na seminářích jsme si rozdělili stránky a pak jsme je překládali.
V tom překladu jsme označili všechny chyby, co jsme našli.
Já jsem s vámi probíral význam každého slova a možný překlad.
Proto jste mi tak říkali.
Teoretické semináře jsou skvělé, když se jich účastníte,
ale když skončíte, nic si z nich nepamatujete.
Pracoval jsi tenkrát pro režiséra Kim Song-sua a jeho tým?
Jo, jasně, dělal jsem s ním několik krátkých filmů.
Vlastně většinu tehdejších 16mm filmů.
Te-jope, znáš Biteu, ne? Od Čong- U-songa.
- Jo. - Ano, já taky.
Sok-u na tom snímku dělal jako asistent režie.
Jo, jasně.
V té době měl tým režiséra Kim Song-sua skvělou pověst.
Pracovali fakt tvrdě.
Ti, co to přežili, byli v podstatě…
Ze všech lidí, co jsme znali, byl Sok-u první, kdo pracoval na place.
Z tvého pohledu to muselo být zajímavé…
Chtěl jsem říct zábavné.
Když jsi po natáčení opravdových filmů přišel k Yellow Door
a viděl, jak s nadšením studujeme filmovou literaturu v originále.
Byli jsme akademici, slušně řečeno.
Ale upřímně, nepřišlo ti to legrační?
Co sis myslel o těch našich seminářích,
o čtení a podtrhávání textů v anglických knihách se Se-pomem?
No, když jsem to tehdy viděl,
přišlo mi to trochu amatérské.
- Že? - Amatérské.
Byl jsem dost nafoukaný.
A zase se vám za to musím omluvit.
Ne, tak jsem to nemyslel.
Hrozně moc jsem chtěl natočit krátký film,
ale vůbec nic jsem neuměl, nikdy jsem to nezkoušel.
Tak jsem si říkal, že když se přilepím na Sok-ua,
pomůže mi nějak začít.
Jun-ao, ty jsi v té době studovala postgraduál?
K Yellow Door jsem se přidala během druhého semestru postgraduálu.
Nechtěla jsi jet studovat do zahraničí?
Tou dobou jsem byla vdaná paní.
Vážně?
Měla jsem čerstvě po svatbě, takže jsem se nemohla moc zapojovat…
Byla jsem aktivní členka, to jo, ale nic víc.
Měla jsem hektický život.
Takže jsi byla jako Te-jop, patřila jsi k partě dospělých.
Kdybychom měli klub nějak rozdělit, tak by to bylo na dospělé a děcka.
Když jsme si spolu povídali, musel jsem jí vykat.
Nezáleželo na tom, že jsme si byli blízcí. Ona byla vdaná žena,
takže jsem ji oslovoval s úctou.
Co prosím?
- Co to? - Prosím.
Chci se na něco zeptat. Pamatujete si to taky?
Dost často jsme si objednávali jídlo.
Jo, spojení „Yellow Door“ jsme začali používat pro donášku jídla.
Když se u nás stavělo, říkali jsme kurýrům,
aby jídlo přinesli do učebny se žlutými dveřmi ve druhém patře.
- Tak to vzniklo. - Tak proto.
Když nás někdo chtěl navštívit, říkali jsme,
ať hledají žluté dveře. Že jsme za nimi.
Čong-tche pak jednou řekl, že bychom se tak měli pojmenovat.
A přidali jsme tomu význam.
Autoři zmiňovali různé filmy,
ale my jsme ty filmy nikdy neviděli,
takže jsme tomu nemohli rozumět.
Třeba Kabinet doktora Caligariho. Německý expresionistický film.
V knize o historii filmu byl zobrazený jeden snímek.
Ale my jsme si ten film nemohli pustit, tak jsme si jen představovali, o čem je.
Abychom studentům mohli ukázat Příjezd vlaku,
museli jsme si zkopírovat videokazetu. YouTube tehdy neexistoval.
Ale teď máme všechno.
A co dál? Museli jsme sledovat filmy.
A získávání těch filmů
bylo hlavním posláním filmového institutu.
Když někdo měl kopii nějakého filmu,
půjčili jsme si ji a zkopírovali ji.
To byl náš hlavní úkol,
který měl na starosti režisér Pong.
Kdysi nebylo moc míst, kde bychom si ty filmy mohli půjčovat.
Takové ty artové filmy, jak se říká.
Ale režisér Pong je uměl hledat.
Digitální formáty neexistovaly, takže když jsme kopírovali film,
museli jsme ho při tom sledovat až do konce.
Jinak to nešlo. Když jsme chtěli dvě kopie, pustil se dvakrát.
Z každého filmu jsme dělali tři, čtyři kopie.
Jelikož jsme dělali kopie kopií,
všechny měly zkreslený obraz.
Když jsme kopírovali videa z USA,
tak začínaly varováním FBI.
Na korejských videokazetách byli tygři a neštovice,
které měly odradit od kopírování.
Jediné video může změnit něčí budoucnost.
Ale bez těch ilegálních kopií bychom neměli šanci ty filmy vidět.
TENTO FILM JE VĚNOVÁN SPOLEČNOSTI MONOGRAM PICTURES
Na kazetu jsme vždy napsali název filmu.
Na samolepku, kterou jsme pak nalepili na kazetu.
Ale psát ty názvy ručně mi nepřišlo dost zajímavé.
U KONCE S DECHEM JEAN-LUC GODARD, 1960
Třeba názvy Godardových filmů jsem psal francouzsky.
Mohl jsem to napsat hangulem.
Bohatě by to stačilo. Ale chtěl jsem to francouzsky.
Uměl jsem to hláskovat. A, B-O-U-T, D-E, S-O-U-F-F-L-E.
Čte se to À bout de souffle? To nevím.
To ví francouzštináři.
Vytiskl jsem si ty názvy na papír.
Pak jsem přesně na ty názvy přiložil štítky z videokazet,
dal to zase do tiskárny a vytiskl ty názvy přímo na štítky.
A polepil kazety.
Uměl jsem si s tím vyhrát.
Některé kazety byly pořád popsané ručně,
ale postupně jsem všem udělal krásné tištěné štítky.
Kopírovali jsme filmy
a postupně si budovali videotéku, kazetu po kazetě.
Postupem času jsme se na to zaměřili.
Byli jsme jako posedlí.
Ale pro lidi z venčí to muselo být dost zvláštní.
Nadšenci jsou přirozeně motivovaní.
K té posedlosti nás dovedla touha po nových filmech.
Dneska by nám stačil tabulkový procesor.
Ale tehdy jsme to psali ručně.
Myslím…
No jo, myslím, že myš mě učil používat Čun Ho.
„Jmenuje se to myš, protože to vypadá jako myš.“
Tak mě to učil.
- Od roku 1992. - No jo, 1992.
„Seznam filmů.“
„Sepsal Pong.“
- Pěkný rukopis. - Co ty hvězdičky?
- Asi… - Ty jsme nesměli ztratit?
Možná. Nebo…
Křižník Potěmkin.
Před revolucí, od Bertolucciho.
Možná ty hvězdičky znamenají…
- Ty, co jsme nepůjčovali? - Možná jo.
Coppolův Rozhovor. Ten jsme viděli spolu.
Jo, viděli.
Koupili jsme i nějaké kazety.
- Jeli jsme do Hwanghak-dongu. - Jo.
- Byly tam velkoobchody. - Přesně.
Pouliční prodejci měli ty kazety levnější.
- Jedna stála 2 500 wonů. - Fakt?
- Bylo to jako hledání pokladů. - Jo.
V hromadě špatných filmů jsme občas našli něco od Kim Ki-jonga.
- No ano. - Nebo Dušana Makavejeva.
- Nebo něco od Abela Ferrary. - Andrzej Wajda.
Král New Yorku, Andrzej Wajda.
Byly schované na různých místech
a měly divně přeložené názvy.
- Přesně. - Museli jsme umět hledat.
Režisér Kim Hong-čun nám dost často dával
seznamy nových filmů, informace a tipy.
- No jasně. - První generace cinefilů.
Teď řídí Korejský filmový archiv.
Dokonce vydal knihu.
- Měla dlouhý název. Jaký? - Dvě či tři věci, které vím o filmu.
- V devadesátkách se dobře prodávala. - Ano.
- Lidi jako my ji kupovali. - Ano.
V šedesátých nebo sedmdesátých letech, když jsme k filmům neměli přístup,
by nám ta kniha byla k ničemu.
Kdybychom měli takový přístup k filmům jako máme dnes,
ty informace v knize bychom využili.
Tehdy se v kinech promítalo jen pár vybraných snímků,
ale videokazety byly dostupné všude. Měli jsme k dispozici spoustu filmů.
Ale bylo těžké rozeznat ty dobré od špatných.
ZUŘÍCÍ BÝK
„Možná to nevíte,
ale pod tímto názvem se skrývá dílo renomovaného režiséra.
A jeho název je dost absurdní.“
Kdyby to bylo „Něco o lásce.“ Ale ten pravý název…
Kdybychom prvně četli knížku…
POHRDÁNÍ
- Měli bychom základ. - Našli bychom ten film v Hwanghak-dongu.
Myslím, že režisér Kim Hong-čun používal pseudonym.
- Své jméno nepoužíval. - Ne.
- No jo. - Gu…
- Gu Hoe-jong. - Gu Hoe-jong!
Znamená to cinefil, který se ohlíží za 90. léty.
Tehdy jsem psal svůj první článek pro masmédia.
Trochu jsem se bál, nechtěl jsem použít své pravé jméno,
tak jsem si vymyslel pseudonym. Gu Hoe-jong.
Pak se začalo říkat, že to znamená cinefil, který se ohlíží za 90. léty.
Přišlo mi to super, ale tak to nebylo.
Snažil jsem se vymyslet nějaké jméno
a všiml jsem si, že vedle mě leží noviny. Asi Hangkjore.
V nekrologu jsem uviděl jméno Gu Jong-hoe,
tak jsem z toho prostě udělal Gu Hoe-jong.
Tehdy byl kulturní status filmu v naši společnosti dost nízký.
Když někdo v té době pracoval ve filmovém průmyslu,
pro jeho rodinu to byla vyloženě ostuda.
Jak je možné, že to stále máme? Zkus spočítat, kolik jsme měli filmů.
Dobře.
Matematika ti jde.
Jen tak v rychlosti…
Nějakých 300, 400 filmů?
- Zhruba 427 filmů? - To je míň, než jsem myslel.
- Kolik řádků je na stránce? - Asi 30.
- V abecedě je 26 písmen. - Musím je spočítat.
- Čtyři, pět. - Řekněme nějakých 20.
Osm.
Devět, deset.
Jedenáct a půl.
- Myslím… - Sedmnáct stran. Sedmnáctkrát tři.
- To je 510. - 510.
- Měli jsme zhruba 500 kazet. - Ano.
Jen ty zapsané. Po nějaké době jsme toho nechali.
Přestali jsme.
Když jsem byl v Yellow Door poprvé,
sepisoval jsi na velký papír nějakou tabulku.
- Tabulku? - Ano.
Často jsi psal na velké papíry.
Seznam hříšníků?
Občas bývám obsesivní, takže jsem se na tu práci skvěle hodil.
Jak to říct? Jako bych měl třídní službu ve škole.
Celý rok.
Tak něco.
Byl jsem ten, co zapisoval, kdo v hodině vyrušoval.
Hlídal jsem, aby vraceli kazety.
„Když ty kazety neuhlídáš,
zahodíš během chvíle něco, co jsme sháněli třeba rok.“
To mi jednou řekli a od té doby jsem ty kazety pořádně hlídal.
Zeptal jsem se s vážnou tváří: „Proč jsi nevrátil ten Godardův film?“
To jsem dělal!
„Vrať tu kazetu, co sis půjčil před dvěma týdny.“
Jsi opovrženíhodná.
Bral jsem to opravdu vážně.
Opovrženíhodná? Co to znamená?
Co to je?
SEKCE REŽIE „SHOCK“ PRVNÍ SEMINÁŘ ANALÝZY TEXTU
Ty jo. Panejo.
Sledovali jsme filmy a analyzovali je.
„Analýza scény v různých situacích.“
„Použít rámcovou analýzu podle žánru, autora scénáře a pohybu.“
To bychom to museli umět!
Nerozuměli jsme tomu, ale stejně jsme to zapsali.
Píše se tam: „Analyzujte film podle scén.“
Analyzujte film podle scén.
Jog Shuttle VTR.
Má to! Aut!
- Má to! - Je to aut!
S tím vám pomůže Jog Shuttle.
Jog Shuttle zachytí každý okamžik.
- Pak přišlo navigační kolečko. - Jasně.
V dnešní době
můžeme upravovat videa v různých aplikacích přímo v telefonu.
Dokážou pracovat i s efekty, takže tohle bude znít zastarale.
Ale z navigačního kolečka jsme byli nadšení.
Jasně.
Mohli jsme najednou přetáčet videa a analyzovat je snímek po snímku.
Mohli jsme zkoumat, jak byly scény upravené a jak byly zpracované akce.
Generace cinefilů před námi,
třeba pak Čung Song-il nebo pan režisér Kim Hong-čun
chodili sledovat filmy do Goethe-Institutu a do Institut Français.
- A nemohli je přetáčet. - Jasně.
Ale my jsme je mohli poprvé důkladně analyzovat a přetáčet.
Na to si pamatuju.
Chtěli jsme uspořádat první seminář analýzy textu.
Já jsem analyzovala Zuřícího býka? A Občana Kanea?
Všechny ty filmy jsem viděla. Světla velkoměsta, Oběť.
Nejspíš jsem je analyzovala. Máte ty materiály?
- Ano, máme. - Opravdu?
Díky tomu jsme mohli vydat tohle.
YELLOW DOOR, PRVNÍ VYDÁNÍ JARO 1993
Není to jen moje práce.
Členové všech sekcí napsali analýzy a dali je dohromady.
Není to velké, ale je to naše.
První číslo bylo nejspíš to nejdůležitější,
ale nemohli jsme v tom pokračovat.
Ty jo, to je…
Hledal jsem to úplně všude.
- Kde jste to vzali? - Od Čun-a.
- Takže to měla Čun-a. - Ano.
Je tam analýza Coppolova Kmotra.
To jsem kreslil já.
„Z hlediska formátu je Kmotr ukázkový, až rigidní film.“
Psal jsem nesmysly, vůbec jsem tomu nerozuměl.
To je z našeho semináře, že?
Ano.
Vidím, že tady jsem se hodně snažil.
KMOTR
FRANCIS FORD COPPOLA, 1972
Díky.
To napětí.
To je to, o čem jsi mluvil, I.
Kontrola nad informacemi.
Informace v tomto pohledu jsou dostupné jen divákovi.
- Tak vzniká napětí. - Vytváří to napětí.
POHLED, NAPĚTÍ, KONTROLA NAD INFORMACEMI
To jsem měl Coppolovi ukázat, ale jen jsem mu to popsal.
V Lyonu se koná jeden festival.
Hlavní událostí celého festivalu
je pozvání a ocenění nějaké významné osobnosti filmového průmyslu.
V tom roce to byl Coppola.
Chtěli mu předat cenu za celoživotní dílo a já jsem ho měl uvést.
Tak jsem šel na pódium a řekl…
„Když jsem studoval na univerzitě, studoval jsem i vaše filmy.
Analyzoval jsem jednu scénu z Kmotra.“
Řekl jsem něco v tom smyslu.
„Proč byla kamera umístěná zrovna tam? Proč byl střih zrovna tady?“
Proč byly scény v tomto pořadí?
Proč se herec podíval bokem zrovna v tu chvíli?
Pokládal jsem si tyhle otázky a kreslil si jednotlivé scény z Kmotra.
Pořád mi z toho buší srdce.
Dost mě to zasáhlo, když jsem s ním mohl stát na stejném jevišti
a vyprávět mu takové historky.
Bylo to úžasné a neskutečné.
Od té doby se dívám na filmy po částech, po scénách a jednotlivých střizích.
Když se dívám na film, soustředím se na zdroje světla v záběru,
uspořádání scény a všechny možné detaily.
Ze začátku se mi moc líbilo, co jsme dělali, ale pak už to nebylo ono.
Nemyslela jsem si,
že potřebuji studovat jazyk a analyzovat každou scénu.
Nebavilo mě to, byla to nuda. To se stalo.
Uvědomila jsem si, že to není nic pro mě, analyzovat filmy kousek po kousku.
Filmy mají sílu. Pohltí vás a ani si to neuvědomíte.
Bavilo mě společné sledování filmů, protože se mi líbilo,
že jsem měla přátele, které bavily stejné filmy jako mě.
V Yellow Door jsme se scházeli, povídali si
a učili se úplně nové věci.
Tohle mě teď napadlo.
V jednom filmu herec zapálí svíčku, pak ji přikryje rukou, aby nezhasla,
a pomalu se dá do kroku.
NOSTALGIE ANDREJ TARKOVSKIJ, 1983
Ten film od Tarkovského už bych si nepustila, protože byl nudný.
Netuším, proč mě tehdy tak zaujal.
Když jsem ho sledovala, došlo mi, že film je umění
a že se mu chci v životě věnovat.
Myslím, že ta scéna trvala přes pět minut.
„Co to má být? Tohle má být film?“
To jsem si tehdy říkal.
Čun Ho zbožňoval Martina Scorsese.
Původní název měl být Zuřící býk.
Ale na videu ho vydali pod názvem Pěst plná hněvu.
PĚST PLNÁ HNĚVU ZUŘÍCÍ BÝK
Korejské titulky na videu byly plné chyb.
Ale přes to všechno mě všechny ty boxovací sekvence
dokázaly neskutečně ohromit.
Úplně jsme šíleli, když jsme to sledovali.
Ty jsi taky hodně mluvil o editaci a kameře, I.
To bylo v začátcích mého studia filmu.
Myslel jsem si, že dobré scény se skládaly
z komplikovaných střihů a záběrů.
Ale zrovna ta konkrétní scéna je úplně jednoduchá.
Šukáš mi ženu?
„Píp… mi ženu?“
- Šukáš mi ženu? - Cože?
Šukáš mi ženu?
Je to jednoduché, mrazivé a zábavné, na konci té scény je ti smutno.
Co tě to napadlo? Jsem tvůj bratr. Vážně se mě na to ptáš?
Je tam záběr na Joea Pesciho a pár dalších střihů.
Pak se kamera otočí.
Když jde De Niro do schodů, je to děsivé.
Nahoře pak vidíme neskutečný výbuch násilí.
- Strašidelné. - Něco jsi k tomu říkal.
- Ta scéna začne rozbitou televizí. - Jo. De Niro ji spravuje.
Říkal jsi, že ta rozbitá televize určuje tón celé scény.
Vzpomínám si, že jsem si to pak uvědomil.
- To jsme říkali? - No…
Ty jo!
Já si nic nepamatuju, ani co se stalo včera.
MUŽ, KTERÝ SÁZEL STROMY
Viděli jsme takový animovaný film s názvem Muž, který sázel stromy.
Asi jsem vypadal dost bídně.
Jun-a mi řekla:
„Když tě život nešetří a máš toho všeho plné zuby,
pouštěj si takovéhle filmy. Pomůžou ti.“
To bylo moc hezké.
Myslím, že jsem tehdy byla trochu moc drzá.
Myslím, že mi ten film doporučil Čong-tche.
Říkala jsem si, že mi doporučil opravdu krásný film.
Je to vážně moc pěkný film. Viděla jsem ho mnohokrát.
Podle mě je úplně nejlepší.
Ale ne, já nepláču. Mám staré oči, proto mi slzí.
Každý si pamatujete něco jiného.
Jo, to je jasný Rašómon.
- Vidím žluté dveře. - To jsou ony.
Jo, máš pravdu.
- Někdo něco režíruje. - Něco tam děláme.
Zase to hraje příliš škrobeně.
Tohle jsou 8mm filmy.
Měl jsem je doma schované tak 30 let, v dřevěné krabici.
Jde to pěkně vidět.
Kamery se tehdy špatně sháněly.
Souhlas.
Videokamery obzvlášť. Filmy byly moc drahé.
- Jo. - Při natáčení se nám třásly ruce.
Promrhat 24 snímků v jedné sekundě bylo děsivé.
Bylo to nejspíš někdy v roce 1992.
Musel jsem našetřit nějaké peníze.
Našetřil si peníze z brigády ve studovně.
Myslím, že vydělával 300 000 wonů měsíčně.
Zeptal se, jestli za ty peníze dokážu sehnat nějakou slušnou kameru.
V Čchongječchonu a Seunu byla spousta obchodů s elektronikou.
V té době to byla drahá kamera. Hitachi 8200 Super VHS.
Koupil jsem ji a druhý den přinesl do klubu Yellow Door.
Během semináře jsem ji držel takhle.
A byla obrovská.
Takhle jsem obracel stránky, pořád jsem ji měl v náručí a hladil ji.
Řekl bych, že jsme byli nervózní.
Byl to náš první kus vybavení a byli jsme z něj nervózní.
Tu 8200 jsem pak používal na přivýdělek, točil jsem s ní třeba svatby.
Točil jsem za peníze různé akce.
Narozeniny dětí, životní jubilea, svatby a další.
Jsme tu všichni.
- Jo. - Vypadáme tam dobře. Je pěkná.
Bjung-hun a Sok-u jsou vedle sebe.
Prý se říká, že Bjung-hun od filmu odešel kvůli mě.
Sok-u tě lituje, Bjung-hune.
Co? A proč?
Protože na tebe při natáčení krátkých filmů moc křičel.
Čun Ho je schovaný tam vzadu.
- No jo. - Co tam dělá?
Netuším, kdy jsme to fotili.
Já si taky nejsem jistý. Proč jsme se vůbec fotili?
Třeba to bylo spontánní?
Ale všichni jsme pěkně oblečení.
Jé, to je Hun-a!
- To je ten samý den. - Ano.
Někomu se klaním?
- To byl nějaký rituál. - Jo.
Tamhle vykukuje kousek naší Hitachi 8200.
- To je zahajovací obřad! - Ano!
- Je to tam napsané. - To je ono.
- Asi jo. - Tu prasečí hlavu si pamatuju!
No jo.
Neměli jsme na opravdovou, tak jsem ji aspoň nakreslil na papír.
- To jsem kreslil já. - Jo, kreslil.
Já jsem psal ten program na obřím papíru.
- Fakt? - To byl tvůj rukopis.
- Ten text? - Jo.
To není moje písmo.
Vidím tam slovo Gorila.
- Jo, Gorila 2. - Jo.
Gorila 2.
- To byla Gorila 2? - Jo.
- To je Hledání ráje? - Jo, Hledání ráje.
Gorila 2, jako by to byla opravdová filmová série. To je trapas.
Režisér Čchö Čong-tche založil klub pro několik mladších filmových nadšenců.
Říkali, že budou mít závěrečné promítání.
Čchö Čong-tche, U Hjun a An Ne-sang.
Hjun a Ne-sang jsou teď oblíbení herci.
Byli taková trojice.
Hjun a Ne-sang chodili do Yellow Door dost často.
Taky jsme spolu rádi popili.
Jo.
A projekce?
Myslel jsem, že to bude velkolepá událost.
Ale bylo to v takové malé místnosti, v malém kanclu.
Vzpomínám si, že jsem tam šel.
Bylo to dost nudné a zdlouhavé. Ale nic moc jsem od toho nečekal.
Moc mě to nezajímalo, ale pak…
Začal hrát Čun-hův film a já si říkal, co to je?
Úplně mě to vtáhlo.
Chci to vidět znova. Vážně.
ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ TONG HUNOVI
Co jsi na tom animovaném filmu dělal?
Myslíš Gorilu?
- Vodil jsi ty plyšáky? - Střídali jsme se.
Nebo jsi to natáčel?
Ne. Ten, kdo byl unavený, šel natáčet.
- Ten, kdo měl víc energie, vodil plyšáky. - Ty, že?
Lezli jsme i na žebřík a ovládali je svrchu.
- Jo, tys dělal kaskadéra. - Pravda.
- Věšel se na trubky. - Jo.
Bavilo mě to.
- Ze začátku? - Jo, přesně.
Asi dva dny
jsme natáčeli ve sklepě jednoho bytového domu,
kde se natáčel i Pes, který štěká, nekouše.
Postupně jsme hýbali plyšovou gorilou, aby vznikl film.
Byla to dřina.
VIDÍM MODRÉ NEBE… A
ZELENÝ LES A DÝCHÁM ČERSTVÝ VZDUCH…
Hitachi 8200 měla spoustu moderních funkcí.
Natočil jsem s ní film a pak ho upravil.
Mohl jsem do videa dokonce vložit titulky,
ale jen anglicky, hangul to neumělo.
Musel jsem ten film mít němý a opatřit ho anglickými titulky.
Hlavní postava, Gorila, vyleze na kámen a vykaká se na něj.
- Jo, měli jsme kámen. - Že?
Vykadí se na ten kámen.
Ten hlas, to mručení, když tlačí, to je režisér Pong.
Ten bobek se promění v hovínkového červa a napadne gorilu.
A pak…
Stydím se i když to jen poslouchám.
Byl to vlastně takový film o příšerách. Objevil se tam záhadný tvor.
Ty červy jsme tvarovali z bílé hlíny.
Říkal jsem si, že hnědá by byla až moc hnusná.
Moc nechutná.
Ty příšery na gorilu zaútočí a začnou se prát.
Byl to příběh o gorile, která chtěla žít v klidu a bez příšer.
Gorila, která žije v temném špinavém sklepě,
uteče hledat svůj vlastní ráj.
Proto ten dětinský název, Hledání ráje.
Byl tam košatý strom, stál uprostřed pole.
Gorila začala snít o tom,
jak by mohla jíst banány přímo z něj.
Gorila by měla umět lézt na stromy,
ale tahle místo toho šplhala
po šedých trubkách svého sklepa
a snila o svobodě.
Když se gorila konečně přiblížila ke svému cíli,
TO JE ONO, ČERNÁ SKŘÍŇKA!
řekl jsem si, že je to divné.
Byl to jednoduchý příběh, jednoduchá zápletka,
ale když se spojí s filmovou představivostí,
může vzniknout něco úžasného.
Možná to bylo tím, že jsem se na tom filmu nepodílel.
Nevěděl jsem, kolik práce takový film dá. Jak složité to je.
Nemohl jsem říct, že mi nepřišel nijak výjimečný.
Všichni členové klubu, co studovali film, ho velmi chválili,
takže jsem nemohl nic namítat.
Řekl jsem jen: „Pěkná práce.“
To byla jediná kritika, kterou jsem tomu filmu mohl udělit.
Jak už jsem říkal, byl jsem tehdy dost namyšlený
a ten film mě moc nezaujal.
Říká se tomu fázová animace, že?
Nebo taky pookénková animace.
Myslel jsem si, že když kamera má takovou funkci,
dokáže to natočit každý.
Dost jsem se styděl, když jsem to pouštěl na závěrečném promítání.
Byl jsem rudý jako rajče.
Myslím, že to byl můj první film s příběhem.
A bylo tam tak 15 nebo 20 lidí.
Bylo to moje publikum.
Měl to být klasický závěrečný večírek.
Všichni už to chtěli mít za sebou, aby mohli jít pít.
Ale já jsem byl nervózní.
Pamatuju si, že jsem byl červený až za ušima.
Potom jsem si řekl, že nechci dělat animovaný film,
že chci raději točit hrané filmy.
Musel jsem s těmi plyšáky hýbat snímek po snímku,
takže postupem času jsem začal nesnášet hlavního hrdinu.
Říkal jsem si: „Copak se nemůže pohnout sám?“
Proto jsem začal točit hrané filmy. Herci se hýbou sami.
- Jasně. - Proto.
Ale když se nad tím tak zamyslíš, nebyli jsme úplně na hlavu?
Když jsme to točili celou noc.
Odstartovali jsme to někdy v osm.
Byla zima nebo teplo?
Tak moc jsem se soustředil, že jsem to nevnímal.
- Asi byla zima. - Bylo chladno.
Měli jsme na sobě kabáty.
- Tvoje máma… - Jo, mamka za náma přišla dolů.
Přišla tam někdy v noci a dívala se na nás jako na chudáky.
- Ptala se, kdy budeme končit. - Ano.
Tou dobou už jsem měl po vojně.
Jasně.
Její dospělý syn si uprostřed noci ve sklepě hrál s plyšovou gorilou.
- No jo. - Asi ji to rozhodilo.
Musela být dost naštvaná.
Myslím, že základní prvky současných Pongových filmů
byly patrné už v Gorile.
Ve většině jeho filmů jsou scény ze sklepa.
Můžete si jít ulevit do sklepa.
Záchod pro kancelář údržby je odsud moc daleko.
Tohle je příběh z doby, kdy byl tenhle dům postaven.
V roce 1988, kdy nové domy rostly jako houby po dešti…
Od té doby, co vás propustili z armády a přišel jste do našeho města,
tady došlo k sérii incidentů.
Podle mě to není padělání ani trestný čin.
Letos nastupuji na univerzitu.
Ty jo, vždycky jsi měl všechno pěkně naplánovaný.
- On na to má. - Ano.
Tušil jsem to, ale netušil jsem, že bude tak dobrý.
Takže řekl… To je ale…
Má talent na čísla. Neplýtvá penězi ani ničím jiným.
On zaplatil první krátký film režiséra Ponga,
Běloch.
Myslím, že jsi mu dal tři miliony.
- Ne. - Tak kolik?
- Už ani nevím. - Vážně?
Jen část.
Tak si to pamatuji, zapsal si přesnou částku.
- 500 000 wonů. - Opravdu?
Mně jsi říkal tři miliony wonů.
- Vážně? - Lhal jsi mi.
Hjun byl na našem závěrečném večírku a viděl ten můj animovaný film.
Díky tomu pak částečně investoval
do natáčení filmu Běloch.
Dal mi nějaké peníze, když jsem ho točil.
FINANCOVÁNÍ PRODUKCE: U HJUN-HUI
U Hjun-hui? Čun Ho zjevně nevěděl, jak se jmenuju.
Myslíš, že… Ne, teď už tě musí znát.
Možná bych to neměl říkat,
ale tohle je poprvé, co lituju toho,
že jsem někomu pomohl.
Tehdy jsem nelitoval.
Ale o pár let později…
natočil Vzpomínky na vraha.
Když jsem odcházel z kina,
srdce mi ztěžklo a byl jsem ohromený.
Pohltily mě hluboké emoce.
Řekl jsem si:
„Měl jsem mu dát víc.“
„Měl jsem to zaplatit celé.“
„Proč jsem byl takový škrt a dal mu jen část?“
Na to jsem opravdu myslel.
Na konci filmu byl záběr na strom.
Ten film se jmenoval Hledání ráje.
Když o tom tak přemýšlím,
tak všichni jsme něco hledali.
Takové věci mě napadají.
Na konci gorila přijde ke stromu a postaví se před něj.
Gorilu vidíme zezadu, ale jak se kamera postupně oddaluje…
ukáže se, že ten strom je ve skutečnosti jen obraz v televizi.
Myslím, že jsem ke konci brečela.
Bylo to tak skvěle natočené, že divák s tou gorilou soucítil.
V té době jsem sem se pořád jen tak poflakovala po škole.
Byla jsem nezaměstnaná, nevydělávala jsem.
Nevěděla jsem, co jsem chtěla dělat,
nebo co jsem měla dělat.
Měla jsem jasno jen v tom, kde jsem skončit nechtěla.
Takže jsem svým způsobem
byla jako ta gorila.
Je to tak.
HLEDÁNÍ RÁJE
S ohledem na filmovou kulturu
je zítřejší otevření nového kina nádhernou revolucí.
Byla jsem se tam podívat.
Kolem roku 1995, ve 100. roce kinematografie, všechno explodovalo.
Zítra otevře první umělecké filmové kino v Koreji.
Tarkovského Nostalgie musela mít v Koreji druhou nejvyšší sledovanost, po Rusku.
Oběť vidělo zhruba 60 000 diváků.
Najednou takové filmy chtěli vidět všichni a…
pak je z toho bolela hlava.
Začaly vznikat magazíny jako Cine 21 a Kino.
Najednou všichni četli Čong Song-ilovy články v časopisech.
Byla to síla.
Statistiky ukázaly, že americký film Jurský park, vydělal víc,
než kolik korejské automobilky utržily za exportované vozy…
Myslím,
že během druhé poloviny devadesátých let se začal formovat náš filmový průmysl.
Někteří byli najednou slavní.
Někteří začali vydávat časopisy.
Velké firmy láká filmový průmysl…
Podle mě nás motivovalo i to, že jsme sledovali, jak se všechno vyvíjí.
V 70. a 80. letech
se mí vrstevníci, milovníci filmu, začali scházet
a nadávat na filmový průmysl.
„Proč v Koreji nemáme filmový festival? Proč nemáme filmovou školu?“
„Proč vláda finančně nepodporuje krátké filmy?“
„Někde za hranicemi musí existovat filmový ráj.“
„Snad se tam někdy podívám.“
Dnes začal první z devíti dnů
prvního filmového festivalu v Koreji,
Mezinárodního filmového festivalu v Pusanu.
Kdysi dávno
jsem měla hromadu práce se svou diplomovou prací.
Psala jsem o filmu.
A potkala jsem Čun-hua na nádraží v Gangnamu.
„Co děláš v Gangnamu?“
Bylo zvláštní ho tam vidět, protože jsme se znali z Hongde.
Řekl mi, že se snaží dostat na filmovou akademii a…
Musel udělat přijímačky z angličtiny,
takže zrovna byl na cestě do jazykové školy.
Musel v té době studovat angličtinu.
Překvapilo mě to. Byla jsem mladá, tak jsem si myslela,
že Čun Ho ten film bere dost vážně.
Pro mě filmy byly jen citová záležitost.
Ale pro něj to byla kariéra.
To mi došlo, když jsem na tu dobu vzpomínal.
Stačilo mi filmy sledovat a diskutovat o nich
ve Filmovém institutu Yellow Door.
Nevěděl jsem, co chtěli ostatní členové.
Nevšiml jsem si, že sami chtěli točit filmy.
Chtěli je sami vytvářet.
Mezi členy byly názorové neshody.
Nedokázali jsme se domluvit na učebních osnovách
a směru, kterým jsme se chtěli ubírat.
Kvůli tomu jsme se dostali do bodu,
kde jsme se spolu necítili příjemně.
Ať to bylo způsobeno čímkoli,
je vždy bolestivé sledovat, když něco začne skomírat.
Yellow Door sice nebyl živá bytost,
ale začal se chýlit ke konci, stejně jako vše živé.
A já to celé sledovala.
Členové měli jiné preference, jiný vkus.
Sice jsme byli jedna skupina,
ale pravdou je, že jsme měli rozdílné sny.
Neměli jsme nic, co by nás opět spojilo.
A tak jsme se rozhodli institut zavřít.
No a potom…
jsem byl osamělý.
Snili jsme spolu o skvělých věcech, spoustu dalších věcí jsme dokázali.
Takoví jsme byli,
ale stačilo málo a všechno se to rozpadlo.
A když se to stalo,
všechno zmizelo, jako by to vzal odliv.
A pak přišel výlet.
Rozhodli jsme se, že pojedeme na výlet.
Jeli jsme k Východnímu moři.
Ti, kteří chtěli jet, se potkali na nádraží Čchongjangri.
Byl to fantastický výlet.
Pamatuji si to, jako by to bylo včera.
Zrovna jsme projížděli kolem pláže, za chvíli mělo vycházet slunce,
a ve vlaku začala hrát „Měsíční sonáta“.
Byla to nádhera.
Zahlásili, že se blíží konečná zastávka.
Dál hrála „Měsíční sonáta“
a vlak pomalu projížděl kolem pobřeží.
Čas, který jsme v Yellow Door strávili,
byl jako dějství divadelní hry.
Jednou musel přijít jeho konec,
aby se hra mohla dál rozvíjet ve druhém, třetím a čtvrtém dějství.
Naše životy dál plynuly celých 30 let,
postupně jsme prožívali další dějství,
pochopili jsme nedostatky toho prvního
a poučili se z nich.
Díky tomu jsme se pohnuli kupředu.
To platilo i pro mě.
Znáte ten pocit?
Potkáte někoho, s kým jste šťastní.
Všechno je super.
Držíte se za ruce, ale víte, že to nebude trvat věčně.
Někdy se budete muset pustit. A když to uděláte, je to divné.
Tak nějak jsem se cítila.
Podle mě
bylo dobře, že jsme se sešli
a pak zase rozešli.
Kdybychom zůstali spolu, z finančních nebo jiných důvodů,
museli bychom se změnit, najít si nové společné cíle.
Krátce poté jsem přestala sledovat filmy.
Filmy, které jsem viděla v Yellow Door,
na mě působily úplně jinak, než ty, co jsem viděla potom.
Přemýšlela jsem, jestli se mi ty filmy vůbec líbily.
Je to zvláštní, ale filmy z Yellow Door
pro mě měly hlubší význam, než se mohlo zdát.
Když jsem se vrátila do reality a koupila si lístky do kina,
už jsem nic takového necítila.
Tehdy mě ten rozchod moc zamrzel.
Pak se mi po těch starých dobrých časech dlouho stýskalo,
ale teď na ně moc ráda vzpomínám.
Když mi bylo 40 a 50 let,
byl jsem dost skleslý.
Ano.
Protože ty časy nenávratně zmizely.
Film mě životem provází už dlouho.
Od té doby až doteď.
Pořád si myslím, že hledání cesty má smysl.
I když nás zavede k banánu v televizi.
Když nahlédneme do svého nitra, možná tam najdeme uvědomění.
Ale ti, kteří svou cestu hledat nechtějí,
budou ve sklepě snít o banánech.
Vlastně si občas říkám,
že vidím ten strom na obrazovce.
CESTOVNÍ HOREČKA KIM MIN-HJANG, 2014
Nevím, kolik mi zbývá času,
ale mám pocit, že k tomu stromu jednou dojdu a dotknu se ho.
Myslím, že teď to dokážu.
Zní to trochu trapně, ale když jsem začala malovat,
nevědomky jsem tvořila obrazy
podobné té poslední scéně z Hledání ráje.
Na tom obraze byla holčička, která něco hledala.
Když jsem malovala, na Yellow Door jsem nemyslela.
Ale dnes vím,
že jsem malovala
svoji touhu neustále hledat něco nového.
Před 30 lety jsme zažili něco neopakovatelného.
Na krátkou chvíli
jsme se společně jen tak bavili, bez obav o budoucnost.
Je to jako dílek skládačky.
Všechno, co jsem vyprávěl,
jsou historky staré 30 let.
Ale když si uvědomím, že od té doby vážně uběhlo 30 let,
nemůžu tomu uvěřit.
V letech 1992 a 1993 jsme zářili jako komety.
Ale vím jistě, že si to každý z nás pamatuje trochu jinak.
Někteří s námi byli jen krátce, jiní zase déle.
A pak je tady Čong-tche, který byl v oku celé té bouře.
Každý si to určitě pamatuje jinak.
Když se na to dívám zpětně,
tak myslím,
že jsem už nikdy nebyl do filmu tak zblázněný jako tehdy.
Ta doba byla můj začátek,
takže na ni nechci zapomenout.
A i když jsem teď jinde,
tam jsem poprvé uviděla začátek své cesty.
Svůj začátek.
Yellow Door.
Šlo by nám to, kdybychom teď začali znovu?
„O Filmovém institutu Yellow Door.“
„Filmový institut Yellow Door jsou lidé, kteří společně studují film.
Věříme, že film je něco, co člověk nemůže studovat sám.“
„Sdílením informací a materiálů jsme se začali pomalu rozrůstat.
Teď je nás už více než 30.“
„Přestože je před námi ještě dlouhá cesta, nazvali jsme se filmovým institutem.
Vzhledem ke zvolenému filmovému směru
jsme vytvořili sekce kritiky, režie a scenáristiky.“
„Každá z těchto sekcí provádí několik vlastních činností.
Členové filmového institutu pochází z rozličných skupin,
jsou mezi námi noví i pokročilí studenti filmových studií
a studenti nižších i doktorských stupňů humanitních oborů.“
„Ale jednu věc máme společnou.
Chceme své životní cesty rozvíjet prostřednictvím filmu.“
„Institut nabízí programy
vhodné pro studenty nejrůznějších úrovní.
Věříme, že je skvělým místem pro všechny, kteří chtějí začít studovat
se zaměřením na teorii.“
„Každá sekce přirozeně nabízí
také program pro rozvoj kreativních projektů.“
„Filmový institut Yellow Door
se těší na všechny mladé, zapálené a talentované studenty filmových věd.
Zaklepejte na žluté dveře institutu a otevřete průchod,
který vás zavede až do samého srdce korejského filmového průmyslu.“
No teda.
To bylo velkolepé.
To bylo něco!
Pěkně napsané.
To je paráda.
KIM TE-JOP PODNIKÁ V INTERIÉROVÉM DESIGNU
KIM MIN-HJANG TAJNĚ PÍŠE, KRESLÍ A FOTOGRAFUJE
KIM SOK-U ZBOŽŇUJE HORY A SJÍŽDĚNÍ ŘEK, PROVOZUJE EKOLOGICKOU FIRMU
KIM JUN-A UČÍ O FILMU A KREATIVNÍM PSANÍ NA UNIVERZITĚ
KIM HJUNG-OK PRACUJE U FILMU
PAN SE-POM UČÍ PSYCHOLOGII NA UNIVERZITĚ A VE VOLNÉM ČASE RÁD FOTOGRAFUJE
PONG ČUN HO PRÁVĚ NATOČIL SVŮJ OSMÝ CELOVEČERNÍ FILM
I TONG-HUN PROVOZUJE ŠKOLU ŠACHU
I BJUNG-HUN PROVOZUJE V USA OBCHOD S LÉKAŘSKÝMI NÁSTROJI
IM HUN-A PRACUJE JAKO LOGOPEDKA PRO DĚTI A MLÁDEŽ
ČCHANG UN-SIM UČÍ MATEMATIKU
ČCHÖ ČONG-TCHE VYDAL PĚT CELOVEČERNÍCH FILMŮ A PÍŠE ČTVRTÝ ROMÁN
KIM HJE-DŽA, KIM HONG-ČUN, AN NE-SANG, U HJUN, ČU SONG-ČCHOL
Překlad titulků: Kateřina Gabrielová