Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den filmen…
Looking for Paradise…
Det är en kort femminutersfilm som gjordes av en student.
Då var inte Bong den regissör han är idag.
När såg du filmen?
Om man ser till
Gula dörrens livslängd…
Det var nog i början eller mitten, inte under de senare åren.
En dag
sa regissör Bong… Då kallade vi honom Joon Ho.
Han hade tjänat pengar
när han jobbade som privatlärare i en eller två månader.
Han köpte en kamera för pengarna
och gjorde en film med sitt vardagsrum som bakgrund.
Den handlade om en larv som letade efter sitt paradis.
Han gjorde en pytteliten larv.
Och eftersom det var stop motion-animering fick han flytta den ett klipp i taget.
I slutet slåss larven mot en uppstoppad apa i vardagsrummet,
och så småningom fortsätter den sin resa till paradiset.
Den var otrolig. Jag var i chock. Jag blev så förundrad.
Han var inte som den Joon Ho jag kände.
Filmen var ungefär
fem minuter lång.
Den var 23 minuter lång.
Och du blandade ihop protagonisten och skurken…
Blandade jag ihop dem?
-Var inte larven protagonisten? -Nej, gorillan.
PROTAGONIST
Jag trodde att det var larven.
Så det var gorillan?
Jag förstår.
Jag hittade den här lådan efter lång tid, efter ungefär 20 år.
Jag brukade ha en massa saker här. Här är nåt jag hittade.
Är det 8-mm-film?
Ja, det här är filmerna från vår Gula dörren-workshop.
De här är…
-Oj! -Jag har alla här.
-Så här många. -Oj!
Jag har allt möjligt här. Jag minns inte vad vi gjorde.
Vi filmade allt möjligt nonsens.
Jag hoppas att de här hjälper oss igenom den här
Rashomon-situationen.
Alla är här.
-Du har väl kvar gorillan? -Ja, gorillan.
Jag har den, men…
Vi säger att den är borta.
Det är pinsamt. Tja…
GULA DÖRREN: DET KOREANSKA FILMUNDRET
"Jag påminns om min dolda debutfilm, som jag aldrig har nämnt.
Innan jag gjorde White Man, min självutnämnda första kortfilm,
gjorde jag en kort animerad film med titeln Looking for Paradise."
JU SUNG-CHUL FÖRFATTARE AV THE DEBUT
Jag intervjuade Bong Joon Ho när jag skrev The Debut.
Han pratade som om han var en spion som delade en hemlighet.
Han såg sig omkring och sa: "Jag har faktiskt gjort en annan film."
Jag tänkte: "Jag borde utelämna det här. Jag kommer inte att kunna använda det."
Men historien var så intressant.
"Jag bjöd in 20 personer till Gula dörrens julfest.
Där hade jag min första filmpremiär, helt röd i ansiktet.
Personerna som var där den dagen är de enda som har sett filmen."
-Jong-tae, hör du mig? -Hej.
Ser du mig?
Ja, jag ser dig.
-Du måste vara upptagen. -Ja.
Din film släpps om några dagar.
Jag har varit upptagen eftersom produktionen var liten.
Jag var tvungen att få saker att hända.
Se-bum måste ha färgat håret.
-Det var längesen, Se-bum. -Hej, Ban.
-Har du färgat håret? Ditt hår… -Jag måste göra det.
-Det är helt grått annars. -Han ser ut som en minister.
Som en land-, infrastruktur-, transport- och turistminister.
-Byung-hoon. -Det funkar.
Hej!
-Är det Byung-hoon? -Byung-hoon.
-Ser du oss? -Ser han oss inte?
-Jag tror inte det. -Jo.
-Hej. -Hör du oss?
-Jag ser er. -Okej.
Vad är klockan där borta? Är den efter midnatt?
Klockan är nästan elva.
På kvällen?
-Ja. -Herregud.
Din koreanska har blivit lite konstig.
Kom igen.
Ska vi ta det på engelska? Va, Byung-hoon?
Talar du engelska?
-Hej! -Min-hyang!
-Hej! -Hej!
-Vilka är det? -När var det här?
Herregud, titta på dem.
-Varför är den så… -…oskarp?
Jag stod inte ut med sånt här då.
Jag menar, det var en filmklubb.
Men alla är oskarpa.
-Så kul. Allvarligt, vem tog de här? -Vi hittar gärningsmannen.
-Det var inte jag. Jag är med på bilden. -Jag med.
Vänta, jag är inte med.
Är det jag?
Varför tog vi bilder på tuggummi?
-Det måste ha varit ett fokustest. -Ja.
Vi förstod oss inte på kamerans grundläggande mekanism.
Så grundläggande saker som exponering, bländare…
Ja.
…slutarhastighet, fokus och annat…
Det var en workshop för att vi skulle bekanta oss med de sakerna.
Så de här fotona är långt ifrån konst.
Det är bara en parad av trista bilder.
-Var inte det här hos Kim Hye-ja? -Jo.
När vi tittade ut genom kontorsfönstret såg vi fröken Kims trädgård.
Ja, och hennes grind.
Vi tog många bilder framför stenmuren eftersom den var så vacker.
Titta på Dae-yups sexiga pose.
Om jag hade vetat att det låg en klubb där skulle jag ha tittat ut lite oftare.
Då tänkte jag bara: "De ser mitt hus från övervåningen."
Man vet aldrig vad som händer i livet, eller hur?
Det här är mitt mest hjärtevärmande minne av Joon Ho…
Efter premiären av Memories of Murder…
Du ringde mig efter nio. Klockan måste ha varit tio på kvällen.
-Ja. -Och du sa:
"Jong-tae, vet du var jag är? Jag står framför Gyeongseo-byggnaden."
-Det var vad du sa. -Ja.
Jag antar att du var nöjd med filmens succé
och därför tänkte tillbaka på den gamla tuffa tiden.
Gyeongseo-byggnaden.
Det här var nog en privat byggnad, men nu är det annorlunda.
Ja.
Det har gått 30 år.
Det här var vår rutt till Gula dörrens kontor.
Ja.
Ärligt talat kändes det inte som om vi jobbade i Gula dörren.
Det var som en picknick där vi kunde hänga.
Varför var vi i Gyeongseo-byggnaden? Hade Jong-tae redan ett kontor där?
Jong-tae läste på avancerad nivå vid Dongguk University på den tiden.
Han tog en paus från sina studier och hyrde kontoret
för att starta en modellagentur med sina vänner.
Efter min första dag
var jag besviken.
Det skulle vara utbildning på avancerad nivå,
men de lärde oss inte mycket.
Jag minns fortfarande att det fanns en 16-mm-kamera i skolan.
Det hade varit bra om de hade lärt oss hur man använder den.
Men de visade oss den och sa: "Det här är en 16-mm-kamera."
-Var det allt? -Ja.
Vid den tiden…
Det var då jag träffade Lee Dong-hoon.
Jag jobbade deltid
på bokhandeln Dagens böcker framför Yonsei University.
Mobiler och personsökare fanns inte,
så folk brukade skriva var de skulle vara på Dagens böckers anslagstavla.
Jag bad att presenteras för nån som studerade filmproduktion.
Jag presenterades för Choi Jong-tae,
en student som läste på avancerad nivå och som tog en paus från sina filmstudier.
Jag blev ombedd att lära honom om film,
så jag bad dem skicka honom till mig.
Det är intressant hur det blev. Idag skulle jag ha frågat:
"Varför ska jag lära en främling om film?"
Men på den tiden var det nåt oskyldigt över universiteten och klubbarna.
Så det var väldigt naturligt. Om ingen hade bett mig lära dem om film
skulle mitt liv ha varit väldigt annorlunda.
Det hade kunnat vara
annorlunda på ett bra sätt, eller…
Det hade faktiskt kunnat vara mycket bättre.
Jag ville inte göra nåt specifikt,
men jag gick och snokade runt lite.
Dong-hoon sa att han kände en äldre student.
Han frågade om han fick ta med honom, och jag sa ja.
Jag ville inte lida ensam, så jag drog in Bong.
Jag har älskat film ända sen skoltiden. Jag ville bli regissör.
Jag vet inte varför.
Kanske för att jag alltid tittade på tv. Min familj gjorde aldrig nåt.
Vi varken reste eller idrottade. Hela familjen tittade bara på tv.
Det finns saker som kommer som en chock när man ser dem utan sammanhang.
I grundskolan såg jag Fruktans lön
och Cykeltjuven.
Jag tappade bort min cykel en gång när jag var liten,
så jag var otroligt uppslukad av den.
Jag såg den utan att veta nåt om Vittorio De Sica eller neorealism.
Det var därför jag blev chockad.
Det var min chans, för första gången nånsin,
att diskutera och studera filmer så mycket jag ville,
och se dem om och om igen.
Jag studerade inte film och hade aldrig jobbat på en inspelning,
men för första gången kunde jag göra nåt med filmer.
Jag bad Bong Joon Ho och Lee Dong-hoon sätta sig.
Jag började med Understanding Movies.
Det var då böcker om film först började komma ut.
Ja.
Nu finns det en hel avdelning i bokhandeln,
men på den tiden var tanken på böcker om film så obekant.
Det fanns Understanding Movies av Louis D Giannetti…
A History of Film av Jack C Ellis. Det var de enda två.
-Det var allt. -Och andra var…
Det var då vi började se närbutiker. Så på den tiden…
Kan du utelämna vad han sa om närbutiker?
Det är så… Det låter som…
-Fanns det verkligen inga närbutiker då? -Nej.
Just det,
vi brukade dricka kaffe på ställen som Doutor.
Ja, Doutor. De finns inte längre.
Jag skulle lära dem nåt, men jag kunde inget.
Joon Ho hade jobbat som deltidschef på en studieplats.
Han hade mycket fritid, så jag sa:
"Istället för att sitta sysslolös, börja transkribera A History of Film."
Jag transkriberade aldrig A History of Film.
Bong skulle ha gjort det.
Jag är säker på att han transkriberade den.
Jag gjorde det inte, men han skulle ha gjort det.
Det är Rashomon-effekten.
Hur skulle jag ha kunnat transkribera den stora boken?
Jag vet inte.
Jag har ingen aning.
Jag har förlorat tron på mänskligheten.
Minns du inte, Bong?
Jag läste den noggrant, men jag transkriberade den aldrig.
Jag minns att du visade mig din anteckningsbok.
-Jaså? -Det är så jag vet att du gjorde det.
-En sekund. -Hur skulle jag annars veta det?
Det här är boken.
-Ja. -A History of Film av Jack C Ellis.
Så du gjorde det. Jag kommer ihåg anteckningsboken.
-Ja. -Du slutade säkert efter några sidor.
Som "to-infinitive"-delen i Sungmoon Comprehensive English.
Ja, precis.
Du gjorde det ofta.
Alla koreaner känner till to-infinitive.
Det var början.
Bong Joon Ho, Choi Jong-tae och jag var där i början, och sen…
En dag låg jag hemma.
Plötsligt blev jag uppslukad av en passion att studera film.
Det kom från ingenstans. Från den dagen kunde jag inte sova.
-Hoon-a var en av de tidiga medlemmarna. -Ja.
Jag hade en vän, en psykologistudent, som älskade musik lika mycket som jag.
De sa att det fanns en sociologistudent, Bong Joon Ho, som gillade film,
och att jag borde ringa honom.
Jag tänkte: "Bong Joon Ho? Vilket unikt namn.
Jag borde memorera det som 'bonjour'." Så det var vad jag gjorde.
När jag ringde sa han åt mig att komma till ett ställe i Hongdae.
Jong-tae, du, jag och Hoon-a…
Minns du det första seminariet vi fyra hade?
Vi sa att vi skulle ta med en valfri film.
Jong-tae tog med Theo Angelopoulos Landskap i dimman.
Jag tog med François Truffauts…
-Ja. -Truffaut spelade rollen som regissör.
-Dag som natt! -Dag som natt.
-Vilken tog du med? -Jag studerade inte riktigt då.
-Jag minns inte! -Vi såg fyra filmer.
Ja.
Vi tittade på filmerna vi hade tagit med, och sen pratade vi om dem.
Ja, det gjorde vi.
En dag gick jag längs Baekyang-ro.
Jag träffade en vän jag brukade springa på ofta.
Hon gick på andra sidan gatan.
Vi började prata om filmer. På den tiden gillade jag filmer.
Jag sa att jag gillade film, och hon sa: "Jag är med i en filmgrupp.
Vi ska se en turkisk film som heter Yol. Vill du komma?"
Jag sa: "Okej, visst." Det var så jag hamnade i Gula dörren.
Den vännen var Lim Hoon-a.
Ja.
Nu när du nämner det
börjar jag minnas.
Men jag hade känt Min-hyang innan dess. College of Liberal Arts satte upp en pjäs,
och en väldigt cool student
spelade rollen som Jesus, i en pjäs som heter Jesus of Gold Crown.
Jag blev djupt imponerad,
och studenten som spelade Jesus var Min-hyang.
På den tiden hade vår grupp inte ens struktur,
men jag minns att vi alla gick med
för att vi älskade filmer och ville studera dem.
När jag tänker på Eun-sim påminns jag om den dagen.
Hon dök upp med en manlig byst som konststudenter
använder för att skissa.
Hon sa: "Nu börjar vi skissa." Plötsligt ville hon att vi skulle rita.
Det var så udda. Jag tänkte: "Varför tog hon med gipsbysten?"
Men sen började några av oss skissa.
Så det
fanns många udda människor där.
Det var ett litet utrymme.
Vi hade ett runt bord med plats för sju personer.
Vi brukade snacka på.
Vi brukade titta på en film och prata om det vi visste,
och dela saker vi hade hört och våra tankar.
Det var nivån vi var på.
Jong-tae var vår ledare, och han hade inga planer alls.
Och vi älskade att vi hade varken plan eller struktur.
Vi var socialt missanpassade, så att säga.
Jag ger er Choi Jong-tae och fem ungar.
Vi var en grupp vätskeliknande människor
som samlades för att dela sina gasliknande drömmar.
Folk studerade film som bara den i början av 90-talet.
Sociala rörelser var aktiva på den tiden, ändå kände vi att vi körde fast.
Med perestrojka, glasnost, Sovjetunionens fall och allt.
-Vilken… -För mycket?
-Vilken makroskopisk analys. -Men sen…
Det var många klubbar som gick samman och studerade film.
-Jag vet inte riktigt varför. -I mitt fall…
Jag började studera film för att hitta mig själv.
-För att hitta dig själv? -Ja.
Jag ville hitta nåt jag gillade.
Då handlade allt om att sänka diktaturen och upphäva konstitutionen.
Jag tror att alla kände sig modfällda efter det var över.
Men det är inte som om jag gjorde nåt märkvärdigt.
Vi visste inte vart vi skulle ta vägen.
Vi visste inte vad vi skulle göra med all vår energi.
Studentrörelserna var redan över, så vi kom samman som en dammtuss.
För att uttrycka det fint kom vi samman som en mognande druva.
Det är vad som hände.
Jag brukade få frågan, under utländska filmfestivaler
i början till mitten av 2000-talet: "Hur kunde koreanska filmer plötsligt…?"
Göra genombrott?
De exploderade på 2000-talet. De väckte uppmärksamhet på filmfestivaler.
Folk sa: "Var har de här regissörerna varit?
Vad i hela friden hände?"
Då nämnde jag Gula dörren.
Jag kunde säga:
"Vi var den första generationen av filmfantaster.
Min generation var nog den första som medvetet studerade film."
Vi var först.
"Vi var första generationen filmfantaster som började jobba med filmproduktion."
Det gör det enklare att skriva artiklar.
Så det var därför jag sa att vi hade den här generationen och så vidare.
The Night Before Strike, en lågbudget-16-mm-film
som regeringen har förbjudit från att visa…
Jangsangot Hawks var superstjärnor på den tiden.
Det var många fans som väntade på deras filmer varje år.
Film Studio Youth var ett annat bra team.
CINEMATHEQUE 1895
Efter att Cinematheque 1895 bytte namn till SA/sé
blev det känt som ett privat cinematek med längst historia.
Det var som om filmfantasterna som hade gömt sig
plötsligt vällde ut på gatorna.
THE NIGHT BEFORE STRIKE JANGSANGOT HAWKS, 1990
HOMO VIDEOCUS BYUN HYUK & E J-YONG, 1990
Jag tror att det var den galna situationen på 90-talet.
Det är vad jag tror. Regeringen måste ha spetsat vattnet.
Det var som ett rikstäckande projekt för att göra alla till filmfantaster.
JANGSANGOT HAWKS
CINEMATHEQUE 1895
Jämfört med de här grupperna var Gula dörren en mystisk, märklig…
-Jangsangot Hawks var Premier League. -Ja.
Film Studio Youth var Bundesliga. Vi var…
-En amatörklubb. -Ja, en amatörklubb jämfört med dem.
Jag skulle betala skolavgiften för fjärde terminen,
och det kändes som sånt slöseri.
Jag insåg att jag kunde köpa
en stor mängd material för de pengarna.
Jag bestämde mig för
att ställa till det för mig själv…
HONGDAE
…så jag grundade ett filminstitut.
Min familj hade förstås ingen aning.
GULA DÖRREN, FILMINSTITUT ENHET 202, VÅNING 2, GYEONGSEO-BYGGNADEN
Gula dörren låg på andra våningen i en byggnad i Seogyo-dong.
Det var…
…en rektangulär byggnad, som såg ut så här.
Det fanns en korridor i mitten.
Och ingången till Gula dörren var här.
När man öppnade dörren
såg man ett runt bord till vänster. Joon Ho brukade studera där.
Framför stod en liten tv.
Vi tittade ofta på musikvideor och sånt.
Vi målade alla möbler gula. Hjälpte inte Dae-yup oss att måla?
Jag tror att du och Jong-tae köpte färgen.
De var inte gula först, men du sa: "Vi ska måla allt gult."
Sen målade du allt, eller hur?
Av nån anledning gillade jag gult på den tiden.
Klargult, för att vara exakt. Den gula färgen var så vacker.
Vad jag minns råkade vi bara ha gul färg.
Jag gjorde byggnadsarbete nån annanstans och hade lite färg kvar.
Den råkade vara gul, och jag såg inget behov av att köpa nån annan färg.
Så vi använde den. Det betydde faktiskt ingenting.
-Först hette den inte Gula dörren. -Nej.
-Det var Filminstitutet nåt, och… -Filminstitutet…
Sen studerade vi semiotik, och så småningom blev det Gula dörren.
Det stämmer.
Vi diskuterade saker som signifiant och signifié.
Det här är så pinsamt.
Vi brukade lägga till de orden.
-Vi fick det att låta tjusigt. -Ja.
Vi hade bara skrapat på ytan, ändå pratade vi om sånt.
"Uttrycket och innehållet matchar. Kolla, det finns en gul dörr."
Just det.
Det måste vara därför kritikavdelningen kallades "S-S".
-Signifiant, signifié. -Jag tror det.
-Detsamma gäller SA/sé. -Ja.
Signifiant, signifié.
-Det är ett känt cinematek i Daehak-ro. -Ja.
-De använde också de orden. -Ja.
Vi tog upp signifiant och signifié i allt.
Ja.
Orden signifiant och signifié var väldigt obekanta för oss.
Ja.
Jag antar att vi var stolta över att ha lärt oss konceptet.
Varför var vi så besatta av semiotik?
-Semiologi, postmodernism…. -Ja.
-Och poststrukturalism. -Ja.
Roland Barthes och såna koncept var en modefluga på den tiden.
Vi förstod oss knappt på dem, ändå hade vi seminarier om det.
Jag vet inte om de fortfarande gör så, men framför vår skola fanns det…
-Bokställen. -Ja, populära bokställen.
Där visade de upp kopior av kända engelska utgåvor.
Det fanns även antologier.
Jong-tae brukade säga: "Vi måste läsa den och den."
Jag valde inte. Jag tog bara alla. Jag visste inte vad de handlade om.
Jag köpte dem i storpack.
Vi valde ut några av dem och gjorde saker som…
-Vi studerade Dudley Andrews bok ihop. -Dudley Andrew!
-Dudley Andrew. -Mannen som gjorde det tufft för oss.
Att översätta hans bok var en plåga.
Min-hyang var bra på engelska. Du studerade engelsk litteratur.
Men de var fortfarande rappakalja för mig.
De andra medlemmarnas engelska var sisådär.
Se-bum, när du var med oss… När läste du till filosofie doktor?
Jag var med precis innan jag började.
-Precis innan? -Ja.
-Men vi kallade dig "Dr Ban". -Ja, Dr Ban.
Ni visste att jag skulle bli det innan jag hade börjat.
Vi gav dig ett konstigt smeknamn.
-En exeget. -En exegetisk akademiker.
-En exeget. -Vi brukade…
När vi hade seminarier
brukade vi dela upp sidorna och översätta dem.
Vi brukade peka ut alla fel.
Jag brukade framhäva varje ord och dess betydelse
och prata om hur man skulle översätta dem, därav smeknamnet.
Teoretiska seminarier verkar bra när man gör dem,
men man kommer aldrig ihåg nåt när man är klar.
Jobbade du för regissören Kim Sung-su och hans regiteam då?
Ja.
Jag jobbade på många kortfilmer, på de flesta 16-mm-filmerna på den tiden.
Dae-yup, känner du till Jung Woo-sungs Beat?
-Ja. -Jag gör också det.
Seok-woo var regiassistent till den.
Jag förstår.
På den tiden var Kim Sung-sus team välkänt.
Folk fick jobba hårt där.
De som överlevde det var i stort sett…
Av de vi känner var Seok-woo först att jobba på inspelningar.
Så det måste ha varit intressant… Det vore elakt att säga "kul".
Efter att ha jobbat på inspelningar kom du till Gula dörren,
där vi tyckte det var spännande att studera böcker på originalspråk.
Vi var akademiska.
Men ärligt talat, ansåg du inte det lustigt?
Vad tyckte du om att vi höll konstiga seminarier
där vi lyfte fram och studerade engelska böcker med Se-bum?
När jag såg det
kändes det lite amatörmässigt.
-Eller hur? -Ja.
Jag var högfärdig på den tiden.
-Jag är ledsen att jag var sån. -Nej, det var inte det jag menade.
Jag ville göra en kortfilm,
men jag visste ingenting och hade inte gjort nåt.
Jag tänkte: "Om jag förlitar mig på Seok-woo och snyltar på honom
kanske jag kan dra igång nåt."
Yoon-a, läste du på avancerad nivå då?
Ja, jag läste andra året när jag gick med i Gula dörren.
-Var inte du på väg att studera utomlands? -Jag var gift vid det laget, herrn.
Var du?
Jag hade precis gift mig, så jag kunde inte delta mycket…
Jag var en flitig medlem, men jag kunde inte göra mer.
Mitt liv var för hektiskt.
Så du var som Dae-yup. Du tillhörde vuxengruppen.
Om vi skulle dela upp klubben, hade vi de vuxna och barnen.
Så jag fick tilltala henne formellt.
Det kvittade att vi stod varandra nära.
Hon var gift, så jag behandlade henne som vuxen.
Vad är det?
-Vad är det? -Varsågod.
Jag har en fråga. Är jag den enda som kommer ihåg det här?
Vi brukade beställa hämtmat.
Första gången vi använde "Gula dörren" var när vi beställde kinamat.
Vi brukade beställa mat och säga:
"Kom till enheten på andra våningen med den gula dörren."
-Det var så vi fick namnet. -Jaså.
Om nån ville besöka oss, sa vi:
"Du kommer att se en gul dörr. Gå in genom den."
En dag sa Jong-tae: "Vi kallar oss Gula dörren."
Vi gav den mening.
Folk brukade hänvisa till filmer, men vi hade aldrig sett filmerna i fråga,
så vi hade ingen aning om vad de sa.
Till exempel, Dr. Caligaris kabinett, en tysk expressionistfilm.
I filmhistorieboken fanns det en stillbild.
Vi kunde inte se filmen, så vi föreställde oss den medan vi studerade.
För att visa studenterna L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat
fick vi göra kopior på videoband. Det fanns ingen YouTube.
Men nu har vi allt.
Sen då? Vi behövde titta på filmer.
Att få tag på filmerna var ett filminstituts största uppdrag.
När vi hörde att nån hade en kopia av en film,
lånade vi den och gjorde en egen kopia.
Det var vår främsta uppgift,
och Bong ansvarade för det.
På vår tid fanns det inte många ställen att låna filmer från,
de så kallade konstfilmerna, men Bong var duktig på att hitta dem.
Inget var digitalt på den tiden, så när vi gjorde kopior
fick vi titta på filmen tills kopian var färdig.
Vi hade inget annat val.
Om vi gjorde två kopior fick vi se den två gånger.
Vi brukade göra tre till fyra kopior.
Då vi gjorde fler kopior av originalet hade alla kopior varningstexter.
Om vi kopierade en video från USA började den med en FBI-varning.
I koreanska videor nämndes tigrar och smittkoppor
för att avskräcka folk från att göra illegala kopior.
En enda video kan förändra en persons framtid.
Men vi kunde inte se filmerna
utan att göra kopior.
DEN HÄR FILMEN ÄR TILLÄGNAD MONOGRAM PICTURES
Vi skrev titeln på bandet.
Vi skrev titeln på ett klistermärke och satte det på bandet.
Men det såg inte coolt ut när det var skrivet för hand.
TILL SISTA ANDETAGET JEAN-LUC GODARD, 1960
Jag brukade skriva Godards filmtitlar på franska.
Jag kunde ha skrivit på koreanska.
Den koreanska titeln hade funkat, men jag skrev på franska.
Jag kunde stavningen.
A-B-O-U-T-D-E-S-O-U-F-F-L-E.
Uttalas det "À bout de souffle"? Jag vet inte. De som talar franska vet.
Jag skrev ut titlarna på ett A4-ark.
Jag höll upp arket mot ljuset, placerade klistermärken ovanpå titlarna,
skrev ut titlarna igen och klistrade sen fast dem.
Jag använde såna små färdigheter.
Vissa band har handskrivna titlar, men efter en viss tidpunkt kommer de
att tryckas prydligt på klistermärken.
Att göra kopior av filmer och bygga upp resurser, band för band…
Vi fokuserade på det senare.
Besatthet är vad som får igång entusiaster.
En entusiasts handlingar verkar konstiga för en icke-entusiast.
Men för entusiasten kommer motivation ganska naturligt.
Jag tror att vår hunger efter resurser ledde till vår besatthet.
Idag behöver man bara göra ett kalkylark. Men vi fick göra allt för hand.
Jag tror…
Jag tror att Joon Ho lärde mig hur använder en mus.
"Den kallas mus eftersom den ser ut som en."
Det var så han lärde mig.
-"Sen 1992." -Ja, sen 1992.
"Videobibliotekslista.
Skött av Bong."
-Fin handstil. -Vad är de markerade?
-Kanske… -De vi inte fick tappa bort?
-Kanske, eller så… -Pansarkryssaren Potemkin.
-Före revolutionen av Bertolucci. -De markerade kanske är de…
-De vi inte kunde se? -Ja, nåt sånt.
-Avlyssningen av Coppola. Vi såg den ihop. -Ja, det gjorde vi.
Vi köpte även några band.
-Vi åkte till Hwanghak-dong. -Ja.
-Det fanns grossistbutiker där. -Ja.
Gatuförsäljare sålde billiga videoband.
-De kostade 2 500 won styck. -Gjorde de?
-Det var som en skattjakt. -Ja.
Bland de konstiga, usla filmerna kunde vi hitta filmer av Kim Ki-young.
-Ja. -Eller Dušan Makavejev.
-Eller Abel Ferrara. -Eller Andrzej Wajda.
King of New York, Andrzej Wajda.
De fanns gömda här och där, men titlarna var konstigt översatta.
-Precis. -Vi fick lista ut hur vi skulle hitta dem.
Kim Hong-joon gav oss ofta
listor över nya filmer, information och tips.
-Jag förstår. -Han var en första generationens fantast.
Han är nu direktör för Korean Film Archive.
Han gav även ut en bok.
-Den hade en lång titel. Vad var det? -Two or Three Things I Know About Film.
-Den sålde bra i början av 90-talet. -Ja.
-Många personer som vi köpte den. -Ja.
Om boken hade kommit ut på 60- eller 70-talet,
när det inte gick att se filmerna i den, hade den varit värdelös.
Om det hade varit lätt att se filmerna
skulle informationen i boken inte ha varit lika användbar.
Endast ett begränsat antal filmer visades på bio då,
men videobanden fanns runtom oss, så många filmer blev tillgängliga.
Inflödet gjorde det omöjligt att skilja på de bra och dåliga.
TJUREN FRÅN BRONX
"Ni kanske inte vet om det,
men den här berömda regissörens verk publicerades under den här titeln.
Och titeln är ganska absurd."
Till exempel: "Nåt av kärlek". Men titeln…
Så om vi studerade boken först…
FÖRAKTET
-Då skulle man kunna grunderna. -Vi kunde hitta filmen i Hwanghak-dong.
-Kim Hong-joon använde en pseudonym. -Ja.
-Det var Gu…
-Gu Hoe-yeong. -Ja.
Det betyder "en filmfantast som ser tillbaka på 90-talet".
Det var första gången jag skrev en artikel om film för massmedia.
Jag blev lite rädd och ville inte använda mitt riktiga namn,
så jag hittade på en pseudonym: Gu Hoe-yeong.
Folk sa att det betydde "en filmfantast som ser tillbaka på 90-talet".
Jag tyckte att det lät coolt, men det är inte sant.
Jag funderade på vilket namn jag skulle ta.
Det låg en tidning bredvid mig. The Hankyoreh, tror jag.
I dödsannonserna
såg jag namnet Gu Yeong-hoe,
så jag bytte namn till Gu Hoe-yeong bara så där.
På den tiden var filmens kulturella status i vårt samhälle väldigt dålig.
Det var en tid då ett jobb inom filmindustrin
ansågs vara en skam för ens familj.
Hur kan vi ha kvar den här? Räkna hur många filmer vi hade.
Okej.
Du är bra på att räkna.
Ja, jag kollade bara lite snabbt…
Omkring 300–400 filmer?
-Omkring 427? -Inte så många som jag trodde.
-Hur många rader är det på en sida? -Omkring 30.
-Det är 26 bokstäver i alfabetet. -Jag måste räkna dem.
Fyra.
-Vi säger 20. -Fem.
Åtta.
Nio och tio.
Elva och en halv.
-Jag tror… -Omkring 17 sidor. Så 17 gånger 3.
-Det blir 510. -Ja.
-Vi hade omkring 500 band. -Ja.
Men vi slutade skriva ner dem efter ett tag.
Ja.
Första gången jag gick till Gula dörren ritade du en tabell på ett stort papper.
-En tabell? -Ja.
-Du skrev ofta saker på stora ark. -Var det en lista över förseningsavgifter?
Jag har en tendens att vara manisk, så jag var perfekt man för jobbet.
Hur ska jag säga det? Jag var som studenten i veckotjänst.
-I tjänst hela året. -Ja, typ.
Jag var studenten som höll koll på dem som pratade under lektionen,
som inte lämnade tillbaka band.
"Om man inte tar hand om banden
kan man förlora på en månad det som tog ett år att hitta."
Nån sa det, så jag började jaga folk.
Jag frågade med en otäck min:
"Varför lämnar du inte tillbaka Godard-filmen?"
Så gjorde jag.
"Lämna tillbaka filmen. Du tog den för två veckor sen."
Du är verkligen föraktlig.
Jag tog allvarligt på att skydda samlingen.
Vad menar du med föraktlig?
Vad är det?
REGIAVDELNINGEN SHOCK FÖRSTA SEMINARIUM I TEXTANALYS
Herregud.
Det här var när vi kollade på och analyserade filmer.
"Scenanalys för olika situationer.
Tillämpa analysramverket efter genre, manusförfattare och utveckling."
Som om vi faktiskt kunde göra det.
Vi visste inte mycket, men vi skrev ner det ändå.
Det står: "Analysera en film scen för scen."
Jog Shuttle-video.
Inne!
Bränd!
-Inne! -Den var ute!
Vi kollar med Jog Shuttle.
Jog Shuttle fångar allt.
-Vridknappen släpptes. -Ja.
Idag kan vi använda iPhone-appar eller andra appar för att redigera videor
och lägga till visuella effekter så det här kanske låter primitivt,
men vi var överlyckliga när vridknappen kom.
Ja.
Vi kunde snabbspola fram och tillbaka och analysera scener ruta för ruta.
Vi kunde kolla hur den redigerades och hur actionäventyrsfilmer gjordes.
Filmfantasterna innan oss,
som Jung Sung-il och regissören Kim Hong-joon,
fick åka till Goethe-Institut eller Institut Français för att titta på filmer.
-Och de kunde inte spola tillbaka dem. -Nej.
Vi var först att kunna analysera filmer med vridknappen.
Jag kommer ihåg det.
Vi bestämde oss för att hålla det första textanalysseminariet.
Analyserade jag Tjuren från Bronx? Och Citizen Kane?
Jag såg en massa filmer: Stadens ljus, Offret…
Jag analyserade dem säkert. Har ni materialen?
-Ja, det har vi. -Har ni?
Det var så vi publicerade den här.
GULA DÖRREN NUMMER 1, VÅR 1993
Jag gjorde det inte själv.
Alla avdelningar skrev analyserna. Det var inte mycket, men vi gjorde det.
Det första numret var det viktigaste, men vi kunde inte fortsätta.
Det här är…
Jag gick igenom så många saker för att försöka hitta den här.
-Var fick du den? -Från Yoon-a.
-Så Yoon-a hade den. -Ja.
Det finns en analys av Coppolas Gudfadern.
Jag ritade de här.
"Gudfadern är ett enformigt typexempel i fråga om formatering."
Jag skrev en massa nonsens som om jag visste saker.
-Den här är väl från vårt seminarium? -Ja.
Jag la ner mycket tid på den här.
GUDFADERN FRANCIS FORD COPPOLA, 1972
Tack.
Spänningen.
Det var det du nämnde, regissör Lee, kontrollen av information.
Informationen här är bara tillgänglig för publiken.
-Det är så spänning skapas. -Ja.
ÖVERBLICK - SPÄNNING KONTROLL AV INFORMATION
Jag borde ha visat Coppola den här, men jag berättade bara om den.
Det finns en filmfestival i Lyon.
Festivalens huvudevenemang varje år
är att bjuda in stora namn inom branschen och hylla dem.
Det året var Coppola huvudgäst.
De skulle ge honom en utmärkelse, och jag blev ombedd att vara presentatör.
Jag gick upp på scenen och sa:
"När jag gick på universitetet studerade jag dina filmer.
Jag analyserade den här scenen från Gudfadern."
Jag sa nåt sånt.
"Varför var kameran där?
Varför bytte man bild där?"
"Varför kom den scenen efter den?
Varför tittade skådespelaren ditåt då?"
Jag ställde mig själv de frågorna och ritade scenerna, en efter en.
Mitt hjärta bultar när jag tänker på det.
Det blev en annan sak när jag fick stå på samma scen som honom
och dela såna historier.
Det var fantastiskt och surrealistiskt.
Sen dess, än idag,
ser jag filmer i enheter av klipp och bilder.
I bilderna letar jag efter ljuskällor,
mise-en-scéne och alla detaljer.
Först älskade jag vad vi gjorde, men senare var det inte så kul.
Jag började undra:
"Måste jag studera språk och analysera varje scen?
Nej, det här är så trist." Så blev det för mig.
Jag insåg att det inte passade mig att analysera varenda del av en film.
Det är filmens kraft, den fångar en utan att man vet om det.
Jag gillade att se filmer ihop. Det var kul att veta
att jag hade vänner som också ville se dem.
Gula dörren var en plats där vi samlades, pratade och lärde oss nya saker.
Det här slog mig precis.
I filmen tänder skådespelaren ett ljus som han håller för med handen när han går,
för att se till att det inte slocknar.
NOSTALGHIA ANDREJ TARKOVSKIJ, 1983
Filmen är av Tarkovskij,
en jag inte skulle se idag då den är trist.
Jag vet inte varför jag var så galen i den.
När jag såg den insåg jag
att film var konst, att jag kunde ägna mitt liv åt det.
Jag tror att den scenen var över fem minuter lång.
"Vad fan? Är det här vad de menade med film?"
Det var vad jag trodde då.
Joon Ho avgudade verkligen Martin Scorsese.
Ursprungstiteln var Raging Bull,
men konstigt nog släppte videobolaget den som The Fist of Fury.
THE FIST OF FURY "RAGING BULL"
De koreanska undertexterna innehöll så många fel.
Ändå var boxningssekvensen och allt så överväldigande.
Jag minns att vi blev som galna när vi såg den.
Regissör Lee, du pratade mycket om redigering och kameraarbete.
Det var precis när jag hade börjat studera film.
Jag trodde att komplicerade klipp och komplicerat kameraarbete
skulle leda till bra scener.
Men som du vet
är den scenen extremt enkel.
-Knullade du min fru? -"'Pip' du min fru?"
-Knullade du min fru? -Va?
Knullade du min fru?
Scenen är enkel, otäck och rolig, och man blir ledsen när den tar slut.
Hur kan du fråga det? Jag är din bror.
Frågar du det?
Man ser Joe Pescis ansikte, följt av några fler bilder.
Sen panorerar kameran en gång.
När De Niro går upp för trappan… Det är riktigt otäckt.
Efter att han har gått upp ser man ett galet, vilt våld.
-Det är skrämmande. -Jag minns en annan sak du sa.
-Scenen börjar med en trasig tv. -Ja, De Niro fixar tv:n.
Du sa att den trasiga tv:n angav tonen för scenen.
Jag minns att jag insåg det.
-Sa vi sånt? -Tja…
Du gjorde det.
Jag minns ingenting, inte ens vad som hände igår.
MANNEN SOM PLANTERADE TRÄD FRÉDÉRIC BACK, 1987
Det fanns en animerad film med titeln Mannen som planterade träd.
Jag antar
att jag såg eländig ut.
Hoon-a sa:
"Jong-tae, när livet är svårt och du känner dig överväldigad
borde du se filmer som den här. Det kommer att hjälpa dig."
Det var så fint.
Jag var visst
rätt fräck med mina ord.
Jag trodde att Jong-tae sa åt mig att se den.
Jag tänkte: "Han visade mig en sån bra film."
Det är en underbar film. Jag såg den många gånger efter det.
Det är den bästa filmen.
Jag gråter inte. Mina ögon är tårade för att de är gamla.
-Ni minns det på olika sätt. -Ja, det är precis som Rashomon.
-Jag ser den gula dörren. -Där är den.
Ja, du har rätt.
-Nån regisserar. -Vi gör nåt.
Hon upprepar sitt stela framträdande.
Det här är 8-mm-filmerna.
De har legat hemma de senaste 30 åren, i trälådan.
Man kan se allt.
-Det var inte lätt att få tag på kameror. -Nej.
Särskilt inte videokameror.
-Filmerna var för dyra. -Ja.
Vi skakade när vi filmade.
Det var skrämmande att använda 24 bilder på en sekund.
Det var nog
omkring 1992.
Jag fick
spara ihop pengarna.
Han sparade pengar efter att ha jobbat på studieplatsen.
Jag tror att han fick 300 000 won i månaden.
Han frågade om han kunde köpa en hyfsad kamera för de pengarna.
Det fanns mycket elektronik på Sewon Plaza och Cheonggyecheon.
Det var en dyr kamera på den tiden, en Hitachi 8200 Super VHS.
Jag tog med den till Gula dörren dagen efter att jag hade köpt den.
Jag höll den så här under seminariet. Den var enorm.
Jag bläddrade med kameran i famnen, klappande på den.
Om vi var nervösa?
Det var vår första utrustning, så vi var nervösa.
Jag gjorde alla deltidsjobb med 8200:an, som att filma bröllopsvideor.
Jag fick en massa filmningsjobb, på hwangap, doljanchi, bröllop och sånt.
-Alla är här. -Den här.
Vi ser bra ut. Den är fin.
Byung-hoon och Seok-woo är bredvid varandra.
Det ryktas om att Byung-hoon lämnade branschen på grund av mig.
-Seok-woo tycker synd om dig, Byung-hoon. -Varför det?
För att han skrek på dig när ni spelade in kortfilmer.
Joon Ho gömmer sig där bak.
-Ja. -Vad gör han?
Jag vet inte när den här togs.
Jag är inte heller säker. Varför tog vi den här bilden?
-Det kanske var ett ögonblicksbeslut? -Men vi är så uppklädda.
Herregud, Hoon-a.
-Ja, det är samma dag. -Okej.
Bugar jag för nån här?
-Jag tror att det är en rit. -Ja.
Jag ser toppen på Hitachi 8200:an där.
-Det är vår invigning. -Ja.
-Det står så. -Så var det.
-Jag tror det. -Jag kommer ihåg grishuvudet.
Vi hade inte råd med ett riktigt, så jag ritade ett på papper.
-Det är min teckning. -Ja, Joon Ho ritade den.
Jag skrev punkterna på det där stora pappret.
-Jaså? -Så det är din handstil.
-Den där? -Ja.
Det är inte min handstil.
Jag ser att det står Gorilla.
-Ja, Gorilla 2. -Ja.
Gorilla 2.
-Gorilla 2? -Ja.
-Är det Looking for Paradise? -Ja.
Gorilla 2, som om det var en riktig serie. Så pinsamt.
Choi Jong-tae bildade klubben med några yngre personer som brann för film.
De sa att de skulle ha en visning i slutet av året.
Choi Jong-tae, Woo Hyun och Ahn Nae-sang.
Hyun och Nae-sang är väldigt upptagna skådespelare nu.
De var en trio.
So Hyun och Nae-sang kom ofta till Gula dörren.
Vi drack även mycket.
Ja.
En visning?
Jag trodde att den skulle vara storslagen och tjusig,
men den hölls i ett litet rum, på ett litet kontor.
Jag minns att jag gick för att se den.
Den var trist, långtråkig. Jag förväntade mig inte mycket.
Så jag
var inte intresserad, men sen…
Så fort Joon Hos film började, tänkte jag:
"Vad är det här?" Jag blev helt uppslukad.
Jag vill verkligen se den igen.
SÄRSKILT TACK TILL DONG HOON
Vad gjorde du för den animerade filmen?
Menar du Gorilla?
-Kontrollerade du gosedjuren? -Vi turades om.
-Eller skötte du kameran? -Den som blev trött ansvarade för kameran.
-Den som hade mer energi flyttade djuren. -Det var väl du?
Vi fick klättra upp för stegar och hänga upp den.
-Ja, du gjorde det farliga. -Ja.
-Du hängde den på rören. -Ja.
Jag trodde att det skulle vara kul.
-I början? -Ja.
I ungefär två dagar filmade vi i källaren i Daerim Apartment,
stället med rör i Barking Dogs Never Bite.
Vi fick flytta gorillan lite i taget. Det var mödosamt.
JAG SER BLÅ HIMMEL
OCH GRÖN SKOG OCH ANDAS FRISK LUFT…
Hitachi 8200:an hade många komplexa funktioner.
Jag använde den för att filma och redigera.
Jag kunde också lägga till undertexter.
Inte på koreanska, men på engelska.
Jag fick göra den till en stumfilm och lägga till engelska undertexter.
Huvudkaraktären, Gorilla, går upp på en sten och bajsar.
-Ja, vi hade en sten. -Ja.
Den bajsar på stenen.
Det var Bongs röst, grymtandet när den bajsar.
Bajset blir en bajsmask som attackerar gorillan.
-Och sen… -Det är pinsamt att lyssna på det här.
På sätt och vis var det en monsterfilm. En mystisk varelse dyker upp.
Vi gjorde monstermaskarna
med vit lera.
Jag tänkte att det skulle vara för äckligt att använda brun lera.
Monstren attackerar gorillan, och de börjar slåss.
Den handlar om en gorilla som försöker ta sig till en plats utan monster.
En gorilla som lever i en mörk, smutsig källare
flyr för att hitta sitt paradis.
Därav den barnsliga titeln, Looking for Paradise.
Det stod ett frodigt träd mitt på ett fält.
Gorillan börjar drömma om att plocka färska bananer från trädet och äta dem.
En gorilla ska klättra i träd,
men den här klättrar upp för de grå rören i källartaket istället,
drömmande om sin flykt.
När gorillan började röra sig och anstränga sig för att uppnå sitt mål,
tänkte jag: "Så konstigt.
Det här är en enkel handling, en enkel historia.
Men när det kombineras med filmisk fantasi
kan man skapa nåt fantastiskt."
Det kanske var för att jag inte var en del av produktionen.
Jag förstod inte hur svårt det var att filma nåt sånt.
Jag kunde inte säga: "Jag tyckte inte att den var så bra."
Alla som studerade film gav honom bra recensioner,
så jag kunde inte säga nåt annat. Så jag sa: "Bra jobbat."
Det var den enda kritiken jag kunde ge honom.
Med det sagt,
så var jag högfärdig då.
Jag hade inga höga tankar om filmen.
Det kallas stop motion-animering. Det kallas även release-filmning.
Jag tänkte:
"Om kameran har funktionen kan vem som helst filma."
Jag var så generad när jag spelade den på årsavslutningsfesten.
Jag minns att jag blev röd i ansiktet.
Det var första gången jag skapade nåt med en berättelse.
Och det var
15–20 personer där, så det var som en publik.
Det var bara ännu en årsavslutningsfest, så alla tänkte:
"Nu kollar vi. Vi får det överstökat och börjar dricka."
Men jag var väldigt nervös.
Jag minns att jag blev röd ända ut i öronen.
Då bestämde jag mig för att ge upp animerade filmer
och börja med spelfilmer.
Jag var tvungen att flytta leksakerna lite i taget,
så senare började jag hysa agg mot huvudkaraktären.
Jag tänkte: "Kan du flytta dig själv?"
Så jag vände mig till spelfilm där skådespelarna rör sig på egen hand.
-Ja. -Det var skälet.
Men om du tänker tillbaka på det nu, tycker du inte att vi var lite galna?
Det faktum att vi var uppe hela nätterna och filmade…
-Vi började runt åtta. -Var det kallt eller varmt ute?
Jag minns inte. Jag var så fokuserad att jag glömde det.
-Jag tror att det var kallt. -Ja.
Vi hade kappor på oss.
-Din mor… -Ja, min mamma kom ner.
Hon kom ner sent på kvällen och såg medlidande på oss.
-Hon frågade om vi inte var klara. -Ja.
Jag hade redan slutfört min militärtjänst.
Ja.
Hennes vuxna son var i källaren med en uppstoppad gorilla mitt i natten.
-Ja. -Hon måste ha varit så upprörd.
Hon måste ha varit frustrerad.
Jag tror att de grundläggande inslagen i regissör Bongs nuvarande filmer
var etablerade redan i Gorilla.
De flesta av hans filmer har scener inspelade i en källare.
Du kan gå ner i källaren och göra vad du måste.
Toaletten på underhållskontoret är för långt borta.
Det här är historien från när lägenheten byggdes.
På 1988, när lägenhetsbyggandet blomstrade…
Sen du lämnade armén och kom till fabriken i stan
har det skett en rad incidenter.
Jag tror inte att det är förfalskning eller ett brott.
Jag ska till det här universitetet nästa år.
Du hade planerat allt.
"Han kommer att lyckas."
Det visste jag, men inte att han skulle bli så här stor.
Så han sa… Jag menar, han…
Han är snabb med siffror. Han slösar aldrig pengar på nåt.
Han finansierade Bongs första kortfilm,
White Man.
-Jag trodde att du gav honom 3 miljoner. -Nej.
-Hur mycket gav du honom? -Jag minns knappt.
-Inte? -En del.
Så minns jag det. Men han skrev ner summan: 500 000 won.
-Är han säker? -Ja.
-Du sa att det var 3 miljoner. -Gjorde jag?
Du ljög för mig.
Hyun var där på årsavslutningsfesten. Han såg min animerade film.
Tack vare det, när jag filmade White Man,
gjorde han en delinvestering, så att säga.
Han gav mig pengar när jag spelade in kortfilmen.
FINANSIERING: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Han visste tydligen inte vad jag hette.
Tror han fortfarande…? Nej, han måste veta vad du heter.
Det här kanske låter lite märkligt,
men det är första gången jag har hjälpt nån och ångrat det.
Jag ångrade det inte då.
Men efter några år…
…spelade han in Memories of Murder.
När jag gick ut efter att ha sett filmen kändes mitt hjärta tungt och bestört.
Jag var uppslukad av djupa känslor.
Jag sa till mig själv:
"Jag borde ha betalat för allt…
…hela produktionen.
Varför var jag så snål? Varför betalade jag bara för en del?"
Så tänkte jag.
I slutet av filmen fanns ett ensamt träd. Filmen fick titeln Looking for Paradise.
Nu när jag tänker efter
antar jag att alla ville hitta nåt. Sån är min tankegång.
I slutet når gorillan trädet och ställer sig framför det.
Vi ser gorillan bakifrån, men medan kameran långsamt zoomar ut…
…visar det sig att bananträdet faktiskt är på en tv-skärm.
Jag tror att jag blev tårögd i slutet.
Den var så välgjord att man kunde relatera till gorillan.
SLUT
På den tiden hängde jag fortfarande nära skolan.
Jag var arbetslös och tjänade inga pengar.
Jag visste inte vad jag ville göra, eller vad jag borde göra.
Men jag var säker på vart jag inte ville.
Så på sätt och vis
var jag som gorillan.
Ja, det var jag.
När man tänker på videokulturen…
Biografen som öppnar imorgon kommer att medföra en otrolig revolution.
Jag har besökt den.
Allt exploderade omkring 1995, under bions 100:e år.
Koreas första konstfilmsbiograf öppnar imorgon.
Efter Ryssland lyckades nog Tarkovskijs Nostalghia bäst i Korea.
Och ungefär 60 000 personer såg Offret.
Alla gick och såg såna filmer,
och sen fick de huvudvärk.
Otaliga tidningar som Cine 21 och Kino gav ut sina första nummer.
Alla läste herr Jung Sung-ils artiklar. Det var på modet.
Statistiken visade att Jurassic Park, en amerikansk film,
drog in mer än den totala årliga exportomsättningen av koreanska bilar…
Jag tror
att filmindustrin började ta form under mitten till slutet av 90-talet.
Vissa blev plötsligt berömda.
Vissa blev plötsligt chefredaktörer för tidskrifter.
Konglomerat har gått med i filmindustrin…
Vi blev motiverade när vi såg händelseförloppet.
På 70- och 80-talet
brukade unga människor från min generation som älskade film träffas
och klaga på industrin.
"Varför har inte Korea en filmfestival?"
"Varför har inte Korea en filmskola?"
"Varför ger inte Korea kortfilmsproduktioner ekonomiskt stöd?"
"Det finns säkert ett paradis för film nånstans utanför det här landet.
Jag hoppas komma dit en dag."
Den första internationella filmfestivalen i Korea,
internationella filmfestivalen i Pusan, inleddes ikväll med dag ett av nio.
En dag
åkte jag fram och tillbaka, skrivande mitt examensarbete.
Jag skrev mitt arbete om film.
Jag träffade Joon Ho på Gangnams station. Jag sa: "Vad gör du här?"
Det var konstigt att se honom där. Vi träffades alltid i Hongdae.
Han sa att han försökte komma in på filmakademin.
Och…
Han behövde göra ett prov för att komma in,
så han var på väg till en engelskakurs.
Det var vad han gjorde då, studerade engelska.
Jag blev förvånad. Jag var ung, så jag tänkte:
"Joon Ho ser filmer som sin verklighet."
För mig
symboliserade filmer romantik.
Men för honom var det en karriär.
Jag insåg det först efter att ha sett tillbaka på den tiden.
Att se filmer och prata om dem i Gula dörren…
Jag trodde
att det räckte. Jag visste inte vad de andra ville.
Den största saken jag missade var att de ville göra filmer.
De ville spela in filmer.
Det förekom åsiktskonfrontationer bland medlemmarna.
Det förekom skillnader mellan läroplanen och riktningen
som medlemmarna ville ta.
På grund av de skillnaderna kom en tid då vi kände oss obekväma runt varandra.
Vad det än må vara
är det hjärtskärande att se nåt som har passerat sina bästa år.
Även om Gula dörren inte var nåt levande,
hade den sin nedgång precis som alla levande varelser.
Och jag bevittnade den processen.
Alla hade olika preferenser och smaker.
Vi må ha varit en grupp, men vi hade alla olika drömmar.
Det var definitivt nåt som inte kunde föra oss samman.
Så vi bestämde oss för att stänga ner institutet.
Men efter det
kände jag mig ensam.
Vi drömde så passionerat tillsammans, och uppnådde även många saker.
Det är vad vi var. Men det tog bara ett ögonblick för det att falla samman.
Och när det föll samman
försvann det direkt, som tidvattnet på väg ut.
Och sen
har vi resan.
Vi åkte på en resa.
Vi åkte nånstans i Gangwon-do, vid Japanska havet.
De som ville följa med träffades
på Cheongnyangni station. Det var en fantastisk resa.
Jag minns det som om det var igår.
Precis när vi passerade Jeongdongjin och solen var på väg att gå upp
började de spela "Månskenssonaten".
Det var underbart. De sa att det sista stoppet var nära.
"Månskenssonaten" fortsatte spela medan tåget åkte längs stranden.
Jag tror att vår tid med Gula dörren
var som en akt i en pjäs.
Akten behövde ta slut
så att vi kunde fortsätta till den andra, tredje och fjärde akten.
De nästkommande 30 åren
övergick vi till nästa akt
genom att lära oss vad vi saknade i den första
och använda det vi lärt oss på nya sätt.
Det var så vi kunde gå vidare.
Detsamma gällde mitt liv.
Känner ni igen den känslan?
Man träffar en person som gör en glad, och allt är toppen.
Man går med dem hand i hand. Men det kan inte vara för evigt.
Man måste släppa taget nån gång, men det är jobbigt när man gör det.
Det var nog så jag kände.
Personligen tycker jag
det var bättre att såna oskyldiga personer gick samman och sen splittrades.
Om vi hade hållit ihop på grund av ett ekonomiskt syfte eller tydligt mål,
hade vi nog fått omstrukturera klubben för att kunna jaga nåt nytt.
Jag slutade
titta på film kort därefter.
Filmerna jag såg i Gula dörren
var helt annorlunda jämfört med dem jag såg utanför.
Jag frågade mig själv om jag verkligen gillade de filmerna.
Det kändes som om filmerna jag såg i Gula dörren
betydde mer än de verkade på ytan.
Efter att ha återvänt till verkligheten och sett filmer på bio
kände jag inte längre så.
Jag var ledsen över uppbrottet.
Under en lång tid efteråt saknade jag den gamla goda tiden,
men nu har det blivit ett gammalt och fint minne.
När jag fyllde 40 och 50
var jag väldigt modfälld.
Ja.
För de stunderna
hade passerat bara så där.
Film har länge varit en del av min väg.
Under lång tid sen dess, och även nu.
Sökandet efter ens väg är meningsfullt,
även om det leder till en banan på en tv-skärm.
Att ta en titt inuti
kan vara en insiktsprocess.
Men de som inte har påbörjat sin resa skulle vara i källaren,
övertygade om att det finns bananer där uppe.
Det finns stunder
då jag tror att jag kan se trädet som var på skärmen.
ROAD FEVER KIM MIN-HYANG, 2014
Jag vet inte hur mycket tid jag har kvar, men jag har en känsla av
att jag kan gå fram och röra vid trädet. Jag tror att jag kan göra det nu.
Det är pinsamt att säga, men när jag började måla,
målade jag nåt
som var likt
den sista scenen i Looking for Paradise utan att ens inse det.
Det var en bild på en ung flicka som letade efter nåt.
Jag tänkte inte på Gula dörren när jag målade den.
Men när jag tänker på det nu
inser jag att jag måste ha målat min önskan att leta efter nåt nytt.
Det faktum att vi för 30 år sen hade den där unika upplevelsen,
och att vi ett kort ögonblick
njöt av att umgås
utan att oroa oss för framtiden…
Det känns som en pusselbit.
Allt jag har delat hittills
är berättelser från 30 år sen.
Men att tänka att 30 år har gått…
Jag kan inte fatta det.
Vi lyste upp som en låga 1992 och 1993.
Men jag tror att vi alla har olika minnen från den tiden.
Vissa var där bara en kort stund.
Vissa stannade länge.
Sen har vi Jong-tae, som var i stormens öga.
Minnet ser säkert olika ut för oss alla.
När jag tänker tillbaka på det…
Jag tror inte
att jag nånsin har varit så passionerat filmgalen som jag var då.
Det är tiderna som skapade min början,
och tiderna jag vill minnas.
Och även om jag redan har lämnat det
visade det stället mig vägen jag skulle följa efteråt.
Det var min början,
Gula dörren.
Tror ni att vi skulle göra ett bra jobb om vi gjorde om det?
"Om Gula dörren:
Gula dörren är en grupp människor som samlades för att studera film.
Vi tror inte att studerandet av film är nåt man kan göra på egen hand."
"Vi började långsamt växa efter att ha delat information och material.
Nu är vi fler än 30 personer."
"Även om vi har lång väg kvar kallar vi oss för ett filminstitut.
I enlighet med den filmiska vägen vi har valt
är vi indelade i avdelningar för kritik, regi och manusförfattande."
"De här avdelningarna bedriver sina egna verksamheter.
Medlemmar i filminstitutet inkluderar en mängd människor,
från nya filmstuderande till de som läser på avancerad nivå,
samt de som läser humaniora på avancerad nivå."
"Men vi har alla en sak gemensamt:
Vi vill utveckla vår livsresa med hjälp av film."
"Institutet erbjuder lämpliga program för att möta behoven
hos medlemmar på olika nivåer.
Vi tror att det här är en bra plats för dem som vill inleda sina studier
med en teoretisk approach."
"Varje avdelning erbjuder förstås också
ett träningsprogram för kreativa projekt."
"Gula dörren väntar på unga, entusiastiska och begåvade filmstudenter.
Knacka på institutets gula entré och tryck upp den stora dörren
som leder dig till ditt liv med film och den koreanska filmindustrin."
Det var storslaget.
Snacka om storslagenhet.
Det är välskrivet.
Så coolt.
KIM DAE-YUP DRIVER EN INREDNINGSVERKSAMHET
KIM MIN HYANG SKRIVER, RITAR OCH FOTOGRAFERAR
KIM SEOK-WOO ÄLSKAR BERG OCH KANOTPADDLING OCH DRIVER EN MILJÖVÄNLIG VERKSAMHET
KIM YOON-A UNDERVISAR I FILM OCH HISTORIEBERÄTTANDE VID UNIVERSITETET
KIM HYUNG-OAK JOBBAR MED FILMPRODUKTION
BAN SE-BUM UNDERVISAR I PSYKOLOGI VID UNIVERSITETET
OCH FOTOGRAFERAR PÅ FRITIDEN
BONG JOON HO HAR PRECIS SPELAT IN SIN ÅTTONDE SPELFILM
LEE DONG-HOON DRIVER EN SCHACKUNDERVISNINGS-VERKSAMHET
LEE BYUNG-HOON DRIVER EN MEDICINSK UTRUSTNINGSVERKSAMHET I USA
LIM HOON-A ARBETAR SOM LOGOPED FÖR BARN OCH UNGDOMAR
CHANG EUN-SIM LÄR UT MATEMATIK
CHOI JONG-TAE HAR SLÄPPT FEM SPELFILMER OCH JOBBAR PÅ SIN FJÄRDE ROMAN
KIM HYE-JA - KIM HONG-JOON AHN NAE-SANG - WOO HYUN - JU SUNG-CHUL
Undertexter: Josephine Roos Henriksson