Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Цей фільм…
«У пошуках раю».
Це короткометражний п'ятихвилинний фільм, знятий студентом.
Тоді режисер Пон був не тим режисером Поном, яким є зараз.
Коли ви дивилися цей фільм?
Якщо говорити у межах строку існування «Жовтих дверей»,
то це був або початок, або середина, а не останні роки.
Одного разу режисер Пон…
Тоді ми звали його просто Чжун Хо.
Він сказав, що заробив трохи, працюючи репетитором.
Гадаю, він працював місяць чи два.
Хай там як, на ці гроші він купив камеру і зняв фільм,
використавши свою вітальню як декорації.
Фільм був про гусеницю, яка шукає свій рай.
Він зробив маленьку гусеницю.
А оскільки це була покадрова анімація, він переставляв її кадр за кадром.
Зрештою, гусениця б'ється з плюшевою мавпою у вітальні.
А потім продовжує свою подорож до раю.
Це було неймовірно. Я була в шоці. Тоді я була дуже вражена.
Він не був схожим на Чжун Хо, якого я знала.
Фільм тривав хвилин п'ять.
Він тривав 23 хвилини.
І ви переплутали головного героя і лиходія…
Я їх переплутала?
-Гусениця була головним героєм, так? -Це була горила.
Я думала, це була гусениця.
То це була горила?
Зрозуміло.
Я дуже давно не бачив цю дерев'яну скриньку.
Близько 20 років.
Я зберігав тут купу речей.
-І ось, що я тут знайшов. -Восьмиміліметрові плівки?
Це плівка з майстер-класів «Жовтих дверей».
Це…
-Отакої! -У мене вони всі тут.
-Ось скільки! -Овва!
Тут повно усіляких штук. Я не пам'ятаю, що ми робили.
Ми знімали всяку нісенітницю.
Сподіваюся, це допоможе нам розібратися в цій ситуації з ефектом Рашьомона.
Вони всі тут.
І горила у вас теж ще є, так?
Так, та горила.
Вона у мене є, але…
Скажімо так, її не стало.
Якось незручно. Що ж…
ЖОВТІ ДВЕРІ: КОРЕЙСЬКИЙ КІНОКЛУБ 90-Х
ПОН ЧЖУН ХО
«Я згадав мій дебютний фільм, про який я ніколи не згадував.
Перед тим, як зняти свою першу короткометражку "Білий чоловік",
я зняв короткометражний анімаційний фільм "У пошуках раю"».
ЧУ СОН ЧХОЛЬ АВТОР «ДЕБЮТУ» —
Я брав інтерв'ю у Пона Чжун Хо, коли писав «Дебют».
Він говорив, наче шпигун, що ділиться таємницею.
Він глянув ліворуч і праворуч і сказав: «Взагалі-то, я якось зняв й інший фільм».
Я подумав: «Не треба це згадувати. Гадаю, я не зможу цим скористатися».
Але історія була цікава.
«Я запросив близько 20 людей на різдвяну вечірку в "Жовті двері"
і з геть червоним обличчям влаштував свою першу кінопрем'єру.
Єдині люди на Землі, які бачили цей фільм, —
це ті, хто був там того дня».
Чжон Тхе, ви мене чуєте?
Привіт!
Ви мене бачите?
Так, я тебе бачу.
-Ви, мабуть, зайняті. -Так, трохи.
Ваш фільм вийде за кілька днів.
Я бував і більш зайнятим, бо виробництво було мале.
Мені треба було дещо зробити.
Схоже, Се Бом пофарбував волосся.
-Давно не бачилися. -Привіт.
Ви пофарбували волосся? Воно…
Ну, довелося.
-Воно зовсім сиве, якщо не фарбувати. -Сьогодні він схожий на міністра.
На міністра землі, інфраструктури та транспорту.
-Бьон Хуне. -Працює.
Гей!
Це Бьон Хун? Друже.
Отакої, Бьон Хуне.
-Бачите нас? -Він нас не бачить?
-Здається, ні. -Бачить.
-Гей. -Чуєте нас?
-Бачу вас. -Гаразд.
Котра у вас там година? Уже за північ?
Зараз майже одинадцята!
Вечора?
-Так. -Боже.
Гей, ти тепер корейською трохи незграбно говориш.
Припини.
Зробимо це англійською? Бьон Хуне, так?
Ви говорите англійською?
-Привіт. Боже! -Мін Хян!
-Привіт! -Привіт!
Привіт.
Гей!
-Боже. Хто це такі? -Коли це було?
Боже! Погляньте на них.
-Чому усе таке… -Не в фокусі.
Тоді я не міг такого терпіти.
Це був кіноклуб.
Але вони не в фокусі!
Це смішно. Серйозно, хто це зняв?
Знайдемо винуватця.
Це був не я. Я на фото.
І я теж.
Чекайте, мене нема на фото!
Це що, я?
Чому ми постійно фотографували жуйку?
-Мабуть, перевірка фокуса. -Перевірка фокуса.
Ми не знали базового механізму камер.
Основні речі, такі як експозиція, діафрагма…
Так, точно.
Витримка, фокус і багато іншого.
Це був майстер-клас для знайомства з цими речами.
Ці фото далекі від мистецтва.
Це лише парад нудних фото.
Хіба це не будинок Кім Хе Чжи?
Так, це був дім пані Кім.
Коли ми дивилися у вікно нашого офісу,
то бачили сад пані Кім.
Так, і її ворота теж.
Ми часто фотографувалися перед кам'яною стіною, бо вона була така гарна.
Поглянь, яка сексуальна поза у Де Йопа.
Якби я знала, що там був клуб, я б визирала частіше.
Тоді я думала: «Вони бачать мій будинок згори».
Ніколи не знаєш, що станеться в житті, так?
Найтепліший спогад про Чжун Хо такий.
Після виходу «Спогадів про вбивство»
ти подзвонив мені після дев'ятої вечора. Мабуть, десь о десятій.
-Так. -І ти сказав…
«Чжон Тхе, ви знаєте, де я? Я перед будівлею Кьонсо».
-Це ти сказав по телефону. -Так.
Гадаю, ти радів успіху твого фільму,
тож згадував старі важкі часи.
Будівля Кьонсо. Так.
Це був приватний будинок, але тепер це змінилося.
Так.
Минуло 30 років.
Це наш шлях до офісу «Жовтих дверей».
Так.
Чесно кажучи,
не було відчуття, що ми працюємо в «Жовтих дверях».
Це було наче пікнік, де ми могли проводити час.
Але чому ми опинилися в будівлі Кьонсо?
У Чжон Тхе вже був там офіс?
Чжон Тхе в той час був аспірантом університету Тонґук.
Він взяв відпустку і зняв офіс,
щоб відкрити модельне агентство з друзями.
Після першого дня навчання я був дуже розчарований.
Це мала бути аспірантура,
але вони мало нас вчили.
Я досі це пам'ятаю. У школі була 16-міліметрова камера.
Було б чудово, якби вони навчили нас користуватися нею.
Але вони лише показали її і сказали: «Це 16-міліметрова камера».
-І це все? -Це все.
Приблизно тоді ж…
Дон Хун.
Тоді я зустрів Лі Дон Хуна.
Я працював неповний робочий день
у книгарні «Сучасні книги» навпроти університету Йонсе.
Мобільних і пейджерів тоді не було.
Тож на дошці оголошень у книгарні
були записки з відомостями, де одні люди чекали інших.
Я попросив познайомити мене зі студентом-кінематографістом,
і мене познайомили з Чхве Чжон Тхе,
аспірантом, який брав академвідпустку у своєму навчанні.
Мене попросили навчити його кінематографії,
тож я просто сказав прислати його до мене.
Цікаво, як усе вийшло.
Якби це було зараз, я б спитав:
«Навіщо мені вчити незнайомця кінематографії?»
Але тоді університети й клуби ще мали якусь невинність.
Тож це було цілком природно.
Якби ніхто не просив мене навчити їх кіно,
моє життя було б зовсім іншим.
Може, все було інакше в хорошому сенсі або…
Насправді, могло бути набагато краще.
Я не хотів робити нічого конкретного.
Але я все одно пішов і послухав.
Дон Хун сказав, що він знає старшокурсника,
і спитав, чи можна його привести, тож я погодився.
Я подумав, що не можу страждати сам, тому втягнув у це режисера Пона.
Я обожнюю кіно ще з молодшої і середньої школи
і хотів стати режисером.
Я не знаю, чому саме.
Може, тому, що я лише дивився телевізор. Моя сім'я нічого не робила.
Ми не подорожували. Не займалися спортом.
Уся родина лише дивилася телевізор.
Є речі, які шокують, коли дивишся на них без контексту.
У початковій школі я дивився «Плату за страх».
І «Викрадачів велосипедів» теж.
У дитинстві я втратив велосипед,
тому я був надто занурений, коли дивився.
Тоді я не знав ані про Вітторіо де Сіку, ані про неореалізм.
Тому я був шокований.
Це був мій шанс уперше в житті належним чином
обговорювати й вивчати фільми досхочу,
а потім передивлятися їх.
Я не вивчав кіно і ніколи не працював на знімальному майданчику.
Але вперше я зміг щось зробити з фільмами.
Я всадив Пона Чжун Хо й Лі Дон Хуна
і почав з «Розуміючи фільми».
-Тоді почали виходити книги про фільми. -Так.
Тепер у книжковому магазині є ціла секція з ними.
Але тоді ідея книг про фільми була незнайомою.
Там була «Розуміючи фільми» Луїса Д. Джаннетті…
І ще «Історія кіно» Джека Елліса. Тільки ці.
-Це все. -А інші були…
Тоді лише почали з'являтися мінімаркети.
Тож тоді я…
Можна вирізати те, що він сказав про мінімаркети?
Це так… Прозвучало так…
Тоді правда не було мінімаркетів?
Не було.
Так, ми пили каву в таких закладах, як «Доутор».
Так. «Доутор». Його більше немає.
Я мав їх чогось навчити, але нічого не міг зробити.
Тоді Чжун Хо працював не повний день менеджером у навчальному читальному залі.
У нього було багато вільного часу. І я сказав йому:
«Замість того, щоб просто сидіти, починай переписувати «Історію кіно».
Але я ніколи не переписував «Історію кіно».
Режисер Пон це зробив би.
Певен, він переписав «Історію кіно».
Я цього не робив, але думаю, що він точно зробив би.
Це ефект Рашьомона.
Як я міг переписати цю величезну книгу?
Не знаю. Гадки не маю.
Я втратив віру в людство.
Поне, ти не пам'ятаєш?
Я прочитав її, як ви мені сказали, але я її не переписував.
Пам'ятаю, ти показував мені свій блокнот.
-Справді? -Так, я знаю, що ти це зробив.
-Секунду. -Звідки б ще я це знав?
Це та книга.
-Так. -«Історія кіно» Джека Елліса.
Отже, ти це зробив. Я пам'ятаю твій блокнот.
-Ясно. -Мабуть, кинув через кілька сторінок.
Як розділ про to+інфінітив у підручнику з англійської Сон Муна.
Так, лише розділ про to+інфінітив.
Гадаю, стільки ти і зробив.
Усі корейці знають про to+інфінітив.
Це був початок.
Пон Чжун Хо, Чхве Чжон Тхе і я були на початку і тоді…
Одного дня я валялася вдома.
І раптом мене охопила пристрасть вивчати кіно.
Вона з'явилася нізвідки. З того дня я не могла спати.
-Хун А була однією із перших учасників. -Так.
У мене був друг, студент-психолог, який любив музику так само, як і я.
Він сказав, що на факультеті соціології є хлопець на ім'я Пон Чжун Хо, який любить
фільми, тож я маю йому подзвонити.
«Пон Чжун Хо? Яке унікальне ім'я.
Треба запам'ятати як "бонжур"». Ось що я зробила!
Коли я йому зателефонувала, він сказав, щоб я приїхала у Хонде.
Чжон Тхе, ти, я і Хун А.
Пам'ятаєш наш перший семінар, коли нас було четверо?
Ми сказали, що кожен принесе фільм на свій вибір.
Чжон Тхе приніс «Пейзаж у тумані» Тео Анґелопулоса.
Я приніс Франсуа Трюффо…
-Той. -Трюффо грав там режисера.
«Американська ніч».
-А ти що приніс? -Тоді я ще не вчився.
-Не пам'ятаю! -Ми дивилися чотири фільми.
Так.
Ми дивилися фільми, які кожен приніс, а потім просто говорили про них.
Так і було.
Одного разу я йшла по Пек'ян-ро.
Зустріла подругу, з якою часто зустрічалася випадково.
Вона йшла протилежною стороною вулиці.
Ми почали говорити про кіно. Тоді я любила кіно.
Я сказала їй, що останнім часом захоплююся кіно, а вона:
«Справді? Я в кіногрупі,
і ми дивитимемося турецький фільм "Дорога".
Хочеш із нами?»
Я сказала: «Звісно». Так я потрапила до «Жовтих дверей».
Тим другом була Лім Хун А.
Так.
Коли ви про це згадали, я почала пригадувати.
Але насправді я знала Мін Хян раніше.
Коледж вільних мистецтв поставив виставу,
і дуже крута студентка зіграла роль Ісуса у виставі
під назвою «Ісус золотого вінця».
Я була глибоко цим вражена,
а студенткою, яка грала Ісуса, була Мін Хян.
На той час наша група навіть не мала структури.
Але я пам'ятаю, що ми приєдналися
лише тому, що любили фільми і хотіли їх вивчати.
Коли думаю про Ин Сім, я згадую той день.
Вона з'явилася з бюстом чоловіка, який малюють студенти-художники.
Сказала: «Почнемо малювати». Вона раптом захотіла, щоб ми малювали!
Так несподівано.
Я подумала: «Навіщо вона принесла сюди гіпсовий бюст?»
Але потім деякі почали малювати.
У клубі було багато диваків.
Це було крихітне місце,
у нас був круглий стіл, за яким могло поміститися сім чоловік.
Ми просто розмовляли.
Ми дивилися фільм і говорили про все, що знали,
ділилися тим, що десь чули, і власними думками теж.
Це був наш рівень.
Чжон Тхе був нашим лідером, і в нього не було планів.
І нам подобалося, що в нас не було планів чи структури.
Група таких собі соціальних вигнанців.
Так, представляю вам Чхве Чжон Тхе і П'ятеро малих.
Група схожих на рідину людей, які зібралися, щоб поділитися мріями.
Не знаю, чому, але на початку 90-х всі вивчали кіно, як скажені.
Мені так здавалося.
Тоді були активні соціальні рухи, але здавалося, що ми впираємося в стіну.
Перебудова, гласність, розпад Радянського Союзу і таке інше.
-Це так… -Занадто?
-Це такий макроскопічний аналіз. -Тоді…
Було багато клубів, які збиралися разом і вивчали фільми.
Чому — не знаю.
У моєму випадку
я прийшов і вивчав фільми, шукаючи себе.
-Щоб знайти себе? -Так.
Я хотів знайти те, що мені подобається.
Тоді ми всі хотіли повалити диктатуру
і анулювати Конституцію.
Гадаю, після закінчення цього всі були зневірені.
Звісно, не те, щоб я зробила щось значуще.
Тож ми не знали, куди йти.
Ми не знали, що робити з усією нашою енергією.
Студентські рухи вже закінчилися.
Тож ми об'єдналися, як купка пилу.
Фігурально кажучи, ми об'єдналися, як виноград, що дозріває.
Мабуть, сталося так.
Мене часто про це питали на закордонних кінофестивалях на початку 2000-х.
Як корейські фільми раптом…
Вибухнули?
У 2000-х у нас були фільми, які привертали увагу на кінофестивалях.
«Де були ці режисери до цього часу?
Що взагалі трапилося?»
Тоді я згадував «Жовті двері».
Наприклад, я казав:
«Ми були першим поколінням кіноманів.
Моє покоління було, мабуть, першим, хто свідомо вивчав фільми».
Ми були першими.
«Думаю, ми були першим поколінням, яке знімало фільми через любов до них».
Гадаю, так їм легше писати статті.
Ось чому я казав їм, що у нас є це покоління і так далі.
«Ніч перед страйком», малобюджетний фільм,
який уряд заборонив показувати…
Тоді «Яструби Чансанґоту» були суперзірками.
Багато фанатів щороку чекали на їхні фільми.
«Молодь» — ще одна міцна команда.
Після того, як «Сінематека 1895» змінила назву на «SA/sé»,
вона стала відомою
як приватна фільмотека з найдовшою історією.
Ніби кіномани, які раніше ховалися,
раптом заполонили вулиці.
«НІЧ ПЕРЕД СТРАЙКОМ» «ЯСТРУБИ ЧАНСАНҐОТУ», 1990
«ГОМО ВІДЕОКУС» ПЬОН ХЬОК, ЛІ ДЖЕ ЙОН, 1990
Гадаю, такою була шалена ситуація в 90-х.
Ось, що я думаю.
Уряд, мабуть, тоді додавав щось у водогін.
Це був національний проект з перетворення громадян на кіноманів.
«ЯСТРУБИ ЧАНСАНҐОТУ»
«СІНЕМАТЕКА 1895»
У порівнянні з цими групами «Жовті Двері» були таємничими, дивними…
-«Яструби Чансанґоту» були прем'єр-лігою. -Так.
«Молодь» Чон Чжи У була Бундеслігою. А ми були…
-Аматорським клубом. -Аматорами порівняно з ними.
Я мав заплатити за четвертий семестр,
і це було таким марнуванням грошей!
Я зрозумів, що за ці гроші
можна купити багато матеріалів.
Я вирішив влаштувати собі серйозні проблеми, тому…
я заснував кіноінститут.
СТАНЦІЯ «УНІВЕРСИТЕТ ХОНГІК»
Звісно, моя родина не знала.
«Жовті двері» були на другому поверсі будинку в Согьо Доні.
І це була
прямокутна будівля, ось така.
Посередині був коридор.
А двері Інституту «Жовті двері» були саме тут.
Коли відчиняєш двері,
ліворуч бачиш круглий стіл.
Зазвичай там займався Чжун Хо.
Попереду був маленький телевізор.
Здається, ми часто дивилися музичні кліпи і таке інше.
Ми пофарбували меблі в жовтий колір.
Хіба Де Йоп не фарбував із нами?
Наскільки я пам'ятаю, ви з Чжон Тхе купили фарбу.
Спочатку вони не були жовтими,
але ти сказав: «Ми будемо жовтими». Тоді ви все пофарбували, так?
Тоді я просто чомусь любив жовтий колір.
Точніше, яскраво-жовтий.
Жовтий мені здавався дуже гарним.
Наскільки я пам'ятаю, у нас було трохи жовтої фарби.
Я робив деякі будівельні роботи, і в мене залишилося трохи фарби,
яка випадково виявилася жовтою.
Я не бачив потреби купувати ще,
тож ми використали цю. Насправді це нічого не значило.
-Спочатку назва була не «Жовті двері». -Ні.
-Це звалося якийсь-то Інститут кіно… -Інститут…
Потім ми вивчили семіотику і врешті-решт вигадали «Жовті двері».
Вірно.
Ми обговорювали такі речі, як образ і поняття.
Господи! Який сором.
Ми повісили ці слова.
-Ми постійно це говорили. -Так.
Ми лише шкрябали поверхню, але наважилися поговорити про це.
«Поняття і образ не збігаються».
Там є справжні «жовті двері». Ми були такими.
Точно!
Мабуть, саме тому відділення критики назвали «S-S».
-«Образ», «поняття» французькою. -Так.
-І у SA/sé те саме. -Так, точно.
Образ, поняття.
-Знаменита фільмотека в Теханно. -Так.
-Вони теж використали ці слова. -Так.
Ми всюди пхали цей образ і поняття, чи не так?
Твоя правда.
Слова «образ» і «поняття» були нам незнайомі.
Так.
Мабуть, ми пишалися тим, що вивчили цю концепцію.
Чому ми тоді були одержимі семіотикою?
Семіотикою, постмодернізмом…
Постмодернізмом.
-І постструктуралізмом. -Так.
Тоді Ролан Барт і подібні концепції були модними.
Ми їх майже не розуміли, але сідали
й проводили семінари про них.
Я не знаю, чи вони досі так роблять, але перед нашими школами були…
Місця для копіювання.
Коли туди заходиш,
там на дисплеї були копії відомих оригінальних книг.
Були й антології.
і Чжон Тхе казав: «Треба прочитати це й це».
Ні. Я обирав їх не сам.
Я брав усе. Я не знав, про що вони!
Я брав їх оптом.
Ми обрали кілька з них і робили щось типу…
Ми разом вивчали книгу Дадлі Ендрю.
Дадлі Ендрю!
-Дадлі Ендрю. -Чоловік, з яким було складно.
Перекладати його книгу було важко.
Мін Хян добре знала англійську. Ви вивчали англійську літературу.
Але й для мене вони були незрозумілими.
Інші учасники так собі володіли англійською.
Се Бом, на якому курсі аспірантури ти прийшов до нас?
Я прийшов до вас до початку аспірантури.
-Перед аспірантурою? -Так.
-Але ми називали тебе «доктор Пан». -Так, доктор Пан.
Ви знав, що я ним стану ще до початку аспірантури.
Ми дали вам дивне прізвисько.
-Екзегетичний. -Екзегетичний науковець.
-Екзегетичний! -Ми…
Пам'ятаю. Коли були семінари,
ми ділили сторінки й перекладали їх.
Якщо були якісь помилки, ви вказували на них.
Я вказував на кожне слово і його значення,
навчав, як їх перекладати. От і отримав прізвисько.
Теоретичні семінари здаються чудовими, коли готуєшся,
а коли закінчиш, ніколи нічого не згадаєш.
Ти тоді працював на режисера Кіма Сон Су та його команду?
Так. Багато з нас працювали над короткометражками.
Більшість знімали 16-міліметрові короткометражки.
Де Йоп ти ж знаєш «Біт»? Фільм Чона У Сона.
-Так. -Я теж знаю.
Сок У був асистентом режисера цього фільму.
Зрозуміло.
Тоді команда режисера Кіма Сон Су була дуже відомою.
Там важко працювали.
Люди, які це пережили, були доволі…
З усіх, кого ми знали, Сок У першим почав працювати на майданчиках.
На твоєму місці, мабуть, було б цікаво…
Хоча краще б сказати «весело».
Після роботи на справжньому майданчику приходити до «Жовтих дверей»
і бачити нас, які були у захваті від вивчення книг мовами оригіналу.
М'яко кажучи, ми були науковцями.
Але якщо чесно, тобі це не здалося смішним?
Що ти думав про те, що ми проводимо дивні семінари,
підкреслюємо та вивчаємо англійські книги із Се Бомом?
Коли я побачив це тоді,
це здалося трохи дилетантським.
-Так? -Аматорським.
Я тоді був надто зарозумілим.
Я постійно перепрошую за це.
Я не це мав на увазі.
Я дуже хотів зняти короткометражний фільм,
але я нічого не знав і нічого не робив.
Тож я подумав: «Якщо я покладуся на Сок У і вижму з нього знання,
то зможу щось почати».
Юн А, ви тоді вже були в аспірантурі?
Коли я була в «Жовтих дверях», був вже другий семестр аспірантури.
Хіба ви не збиралися вчитися за кордоном?
Я вже була заміжня, пане.
Справді?
Взагалі-то, я щойно вийшла заміж, тож не могла багато брати участь.
Я була старанним членом, але не могла робити більше.
Моє життя було надто бурхливим.
Ви були як Де Йоп. Ви були у групі дорослих.
Якщо розділити клуб на дві частини, у нас були дорослі й діти.
Коли ми розмовляли, я завжди звертався до неї офіційно.
Неважливо, близькі ми чи ні. Вона була заміжньою жінкою,
тому я ставився до неї як до дорослої.
Що таке?
-Що таке? -Говори.
Я хочу запитати. Тільки я це пам'ятаю?
Ми часто замовляли їжу.
Ми вперше використали назву «Жовті двері», коли замовляли китайську їжу.
Ми замовляли їжу на будівництві і казали:
«Так, приходьте до блоку з жовтими дверима на другому поверсі».
-Так з'явилася ця назва. -Ось воно що.
Так, якщо хтось хотів нас відвідати, ми казали:
«Ти побачиш жовті двері. Проходь туди».
Одного разу Чжон Тхе сказав: «Назвемося "Жовтими дверима"».
І ми додали цьому сенсу.
Люди використовували фільми як посилання,
але ми ніколи не бачили фільмів, на які посилалися,
і ми не розуміли, про що вони говорять.
Наприклад, «Кабінет доктора Калігарі», фільм німецького експресіонізму.
У книзі з історії кіно буле одне фото.
Але ми не могли подивитися фільм, тож уявляли його, вивчаючи.
Щоб показати «Прибуття потягу» студентам,
довелося робити копії на відеоплівці. Тоді не було YouTube.
Але тепер у нас є все.
Що тоді? Треба було дивитися фільми.
І дістати ці фільми
було найбільшою місією кіноінституту.
Коли ми чули, що в когось є копія фільму,
ми позичали її і робили копію.
Це було нашим головним завданням,
і за це відповідав режисер Пон.
У наші часи було небагато місць, де можна було взяти ці фільми.
Ці, так звані, авторські фільми.
Але режисер Пон мав хист їх знаходити.
Оскільки тоді цифрових технологій не було, коли ми робили копії,
доводилося дивитися фільм, доки копія не була готова.
У нас не було вибору.
Якщо робили дві копії, дивилися двічі.
Ми робили три-чотири копії фільму.
Оскільки ми робили кілька копій оригінального відео,
бачили дефекти на всіх копіях.
Якщо ми копіювали відео із США,
воно починалося із попередження ФБР.
Корейські відео згадували тигрів і віспу, щоб відвернути нас від нелегальних копій.
Одне відео може змінити майбутнє людини.
Але нелегальне копіювання було єдиним способом дивитися їх.
ЦЕЙ ФІЛЬМ ПРИСВЯЧЕНИЙ ЗОБРАЖЕННЯМ МОНОГРАМ
Ми писали назву на плівці.
Ми писали назву на наклейці і приклеїли на плівку.
Але було не круто, коли це було написано від руки.
«НА ОСТАННЬОМУ ПОДИХУ» ЖАН-ЛЮК ҐОДАР, 1960 РІК
Тому я писав назви фільмів Ґодара французькою.
Міг би писати корейською.
Локалізована корейська назва підійшла б.
Але я писав французькою. Я знав написання.
Це вимовляється «а бу де суфле»? Я досі не знаю, як.
Хто говорить французькою, знає.
Я друкував назви на аркуші А4.
Потім підносив до світла і наклеював зверху наклейки з відеокасети,
друкував назви ще раз, і вони були у потрібних місцях.
Тоді я їх клеїв.
Я використав ці дрібні навички.
На деяких касетах можна знайти назви, написані від руки,
але через певний час вони будуть акуратно надруковані на наклейках.
Робили копії фільмів
і накопичували ресурси, касета за касетою.
Пізніше ми зосередилися на цьому.
Одержимість — це те, що веде ентузіастів.
Дії ентузіаста здаються дуже дивними для не ентузіаста.
Але для ентузіастів їхня мотивація є природною.
Гадаю, ресурсний голод і призвів до нашої одержимості.
Сьогодні нам потрібна лише електронна таблиця.
Але ми все робили вручну.
Гадаю…
Так, здається, мене навчив користуватися мишкою Чжун Хо.
«Це зветься мишкою, бо вона на неї схожа».
Так він мене вчив.
-З 1992 року. -Так, з 1992 року.
«Список відеотеки.
Складено Поном».
-Гарний почерк. -А що це зірочки?
-Може… -Які не можна втрачати?
Можливо. Або…
«Броненосець "Потьомкін"».
«Перед революцією» Бертолуччі.
Може, із зірочками ті…
-Які ми не змогли подивитися? -Так, щось таке.
«Розмова» Копполи. Ми дивилися його разом.
Так, пам'ятаю.
Ми й купували деякі касети.
-Ми їздили в Хванхактон. -Так.
-Там були оптові магазини. -Оптові магазини.
Вуличні торговці продавали дешеві відео.
-Ці касети коштували по 2500 вон. -Так?
-Це був як пошук скарбів. -Так.
Серед дивних, паршивих фільмів ми знаходимо фільми Кіма Кі Йона.
-Точно. Так. -Чи Душана Макавеєва.
-Або Абеля Феррари. -Анджея Вайди.
«Король Нью-Йорку». Анджей Вайда.
Вони були сховані тут і там,
але назви були дивно перекладені.
-Саме так. -Треба було знати, як їх шукати.
Людиною, яка часто давала нам список нових фільмів,
інформацію та поради, був директор Кім Хон Чжун.
-Так. -Один із кіноманів першого покоління.
Тепер він директор Корейського кіноархіву.
Він ще й книгу видав.
У нас була довга назва. Яка?
«Дві чи три речі, які я знаю про кіно».
-Вона добре продавалася на початку 90-х. -Так.
-Багато людей, як ми, купували цю книгу. -Так.
Якби це були 60-ті чи 70-ті,
коли не можна було дивитися фільми, згадані в книжці,
від книги не було б жодної користі.
Якби було легко дивитися фільми,
як зараз, уся інформація в книзі була б не такою корисною.
Тоді в кінотеатрах показували обмежену кількість фільмів,
але відеокасети були повсюди. Стало доступно стільки фільмів.
Навіть стало неможливо відрізнити хороші від поганих.
«СКАЖЕНИЙ БИК»
«Ви можете не знати,
але робота цього відомого режисера була опублікована під цією назвою.
І назвою досить абсурдною».
«Щось про кохання». Але справжня назва…
Якби спочатку прочитали книгу…
«ЗНЕВАГА»
-Знали б основи. -Змогли б знайти фільм в Хванхактоні.
Я думав, директор Кім Хон Чжун використовував псевдонім.
-Не «Кім Хон Чжун». -Ні.
-Точно. -Якось Ку…
-Ку Хве Йон. -Ку Хве Йон.
Це означає «кіноман, який озирається на 90-ті».
Я вперше писав статтю про фільми для ЗМІ.
Я трохи злякався і не хотів називати справжнє ім'я,
тож вигадала псевдонім. Ку Хве Йон.
Пізніше люди казали, що це означає «кіноман, який озирається на 90-ті»,
і я подумав, що це звучить круто, але це неправда.
Я думав, яке ім'я мені взяти,
і побачив поряд газету. Здається, «Ханґьоре».
У некрологах я побачив ім'я Ку Йон Хве,
тож я без жодної причини поміняв його на Ку Хве Йон.
Тоді культурний статус фільмів у нашому суспільстві був дуже поганим.
Це був час, коли робота в кіноіндустрії
вважалася ганьбою для сім'ї.
Як це в нас збереглося? Порахуй, скільки фільмів у нас було.
Точно.
Ти добре рахуєш.
Так, я прикинув на око…
Десь 300–400 фільмів?
-Близько 427 фільмів? -Не так багато, як я думав.
-Скільки рядків на сторінці? -Десь по 30 рядків на сторінці.
-В алфавіті 26 букв. -Треба порахувати.
-Чотири, п'ять, -Скажімо, 20.
Вісім.
Дев'ять, десять.
Одинадцять з половиною.
-Гадаю… -Десь 17 сторінок. 17 на три.
-Виходить 510. -П'ятсот десять.
-У нас було близько 500 касет. -Так.
Лише записаних. Але через деякий час ми припинили запис.
Точно.
Коли я вперше прийшов до «Жовтих дверей»,
ти малював таблицю на величезному аркуші паперу.
-Таблицю? -Так.
Ти часто писав на великих аркушах.
Список штрафів?
У мене є схильність до одержимості, тож я ідеально підходив для цієї роботи.
Як це сказати? Я був наче черговий у класі.
Щотижневе чергування цілий рік.
Типу того.
Учень, який стежить за тими, хто розмовляв на уроці.
Хто не повернув касети.
«Якщо погано керувати касетами,
можна втратити менше ніж за місяць те, що збирали рік».
Мені хтось це сказав, тож я почав ганятися за людьми.
Я питав зі страшним обличчям:
«Чому ти не повертаєш фільм Ґодара, який позичив?»
Ось, що я робив!
«Поверни касету. Я знаю, ти взяв її два тижні тому».
Ти справді жалюгідна.
Я серйозно ставився до захисту колекції.
В якому сенсі, «жалюгідна»?
Що це?
ВІДДІЛЕННЯ РЕЖИСУРИ «ШОК» 1-Й СЕМІНАР З АНАЛІЗУ ТЕКСТУ
Овва. Нічого собі.
Це коли ми дивилися фільми і аналізували їх.
«Аналіз сцени для різних ситуацій.
Застосовуйте структуру аналізу за жанром, сценаристом і рухом».
Наче ми справді могли це робити!
Ми мало що знали, але все одно записували.
Там написано: «Проаналізуйте фільм за сценами».
Покадровий відеомагнітофон.
Сейф! Аут!
-Сейф! -Це аут!
Подивимось покадрово.
Покадрове перемотування схопить усе.
-Випустили покадрове перемотування. -Так.
Сьогодні
маємо застосунки до iPhone й інші мобільні застосунки, щоб редагувати відео
й навіть додавати ефекти, тому це може здатися занадто примітивним.
А ми були в захваті від покадрового перемотування.
Точно, так.
Могли перемотувати фільми вперед і назад і аналізувати сцени кадр за кадром.
Ми могли б побачити, як фільм був змонтований, і як працюють каскадери.
Кіномани до нашого покоління,
такі як пан Чон Сон Іль, директор Кім Хон Чжун,
ходили до Гете-Інституту або Французького інституту, щоб подивитися фільми.
-І вони не могли їх перемотати. -Так.
Але ми вперше проаналізували фільми за допомогою покадрового перемотування.
Я це пам'ятаю.
Ми вирішили провести перший семінар з аналізу тексту.
Чекайте, я аналізувала «Скаженого бика»? І «Громадянина Кейна»?
Я дивилася всі ці фільми. «Вогні великого міста», «Жертвопринесення».
Мабуть, я їх аналізувала. У вас є матеріали?
-Так, є. -Справді?
Тому ми й опублікували це.
«ЖОВТІ ДВЕРІ», 1-Й ВИПУСК ВЕСНА, 1993 РОКУ
Я зробила це не сама.
Усі відділення написали аналізи і зібрали їх разом.
Небагато, але ми це зробили.
Гадаю, перший випуск був найважливішим,
але ми не могли продовжувати.
Боже, це…
Я стільки всього перекопав, щоб знайти це.
-Де ти це взяв? -У Юн А.
-То у Юн А це було. -Так.
Тут є аналіз «Хрещеного батька» Копполи.
Це я намалював.
«"Хрещений батько" — хрестоматійний фільм з точки зору форматування».
Я писав усілякі дурниці, ніби я щось знав.
Це з нашого семінару, так?
Так.
Бачу, я дуже старався, малюючи це.
«ХРЕЩЕНИЙ БАТЬКО» ФРЕНСІС ФОРД КОППОЛА, 1972 РІК
Дякую.
Саспенс.
Це те, що ви щойно згадали, режисере Лі.
Контроль над інформацією.
Інформація в цьому ракурсі доступна лише глядачам.
-Так створюється саспенс. -Саспенс створено.
РАКУРС, САСПЕНС, КОНТРОЛЬ ІНФОРМАЦІЇ
Я мав показати це Копполі, коли зустрів його,
але я лише розповів.
У Ліоні проходить кінофестиваль.
Щороку головною подією фестивалю
є запрошення відомих діячів індустрії та віддання їм данини.
Тоді Коппола був головним гостем.
Вони мали вручити йому нагороду за досягнення,
а я був ведучим.
Тож я пішов на сцену і сказав:
«Коли я був студентом університету, я теж вивчав ваші фільми.
Я аналізував сцену з "Хрещеного батька"».
Я сказав щось таке.
«Чому камера була там? Чому кадр змінився тут?»
Чому ця сцена була після цієї?
Чому актор в цей момент дивиться в цей бік?
Я ставив собі такі питання
і малювала сцени з «Хрещеного батька» одну за одною.
Моє серце досі калатає зараз.
Вона вразила мене по-іншому, коли я зустрівся з ним на одній сцені
і поділився з ним таким.
Це було неймовірно й нереально.
Відтоді й донині я дивлюся фільми у вигляді планів і кадрів.
У цих кадрах я шукаю джерела світла,
мізансцени й всі деталі, поки дивлюся фільм.
Спочатку мені подобалося те, що ми робили, але потім було не так добре.
Я почала думати:
«Чи варто вивчати мови й аналізувати кожну сцену?
Нізащо. Це так нудно». Ось, що зі мною сталося.
Я зрозуміла, що мені не подобається аналізувати кожну частину фільму.
Це сила фільму. Він захоплює тебе, а ти цього й не помічаєш.
Мені подобалося дивитися фільми разом, було приємно знати,
що в мене є друзі, які теж хочуть дивитися ці фільми.
«Жовті двері» були місцем, де ми збиралися, говорили
і дізнавалися про те, чого раніше не знали.
Мені спало на думку.
У цьому фільмі актор запалює свічку і прикриває її на ходу,
щоб вона не згасла.
«НОСТАЛЬГІЯ» АНДРІЙ ТАРКОВСЬКИЙ, 1983 РІК
Це фільм Тарковського, сьогодні я б його не дивилася, бо він нудний.
Не знаю, чому я так захопилася.
Дивлячись його, я зрозуміла, кіно — це мистецтво,
і я можу присвятити цьому своє життя.
Сцена тривала більше п'яти хвилин.
«Якого біса? Це вони хотіла сказати цим фільмом?»
Тоді я так подумав.
Чжун Хо обожнював Мартіна Скорсезе.
Оригінальна назва була «Скажений бик».
Але чомусь відеокомпанія випустила його як «Кулак люті».
З корейськими субтитрами було багато проблем.
Але незважаючи на це, сцени боксу і все інше
були просто приголомшливими,
пам'ятаю, як ми божеволіли, коли дивилися це.
Режисере Лі, ви також багато говорили про монтаж і операторську роботу.
Я лише почав вивчати кіно.
Раніше я думав, що складні плани й операторська робота роблять гарні сцени.
Але, як ви знаєте, ця сцена надзвичайно проста.
Трахнув мою жінку?
Ти «біп» мою жінку?
-Ти трахнув мою жінку? -Що?
Ти трахнув мою жінку?
Це просто, круто і смішно, і дуже сумно, коли сцена закінчується.
Як ти міг подумати? Я твій брат.
А ти таке питаєш?
Ви бачите обличчя Джо Пеші, а потім ще кілька кадрів.
Камера повертається лише раз.
Коли Де Ніро підіймається сходами Це дуже страшно.
Коли він піднімається, ми бачимо шалене, дике насильство.
-Це страшно. -Я пам'ятаю ще ваші слова.
Сцена починається зі зламаного телевізора.
Де Ніро лагодить телевізор.
Ви сказали, що зламаний телевізор задає загальний тон сцені,
і я пам'ятаю, як я це зрозумів.
-Ми таке говорили? -Ні, ну…
Ви говорили!
Я нічого не пам'ятаю, навіть те, що було вчора.
«ЛЮДИНА, ЯКА САДЖАЛА ДЕРЕВА» ФРЕДЕРІК БАК, 1987 РІК
Був анімаційний фільм під назвою «Людина, яка саджала дерева».
Напевно, я виглядав нещасним.
Хун А сказала мені:
«Чжон Тхе, коли життя важке, і ти відчуваєш себе пригніченим,
треба дивитися такі фільми. Це тобі допоможе».
Це було так гарно.
Мабуть, я казала досить зухвалі речі.
Я думала, це Чжон Тхе сказав мені подивитися цей фільм.
Я подумала: «Він познайомив мене з чудовим фільмом».
Це справді чудовий фільм. Я дивилася його ще багато разів.
Для мене це найкращий фільм.
Я не плачу. Мої очі сльозяться, бо вони старі!
У вас різні спогади.
Так, це як «Рашьомон».
-Я бачу жовті двері. -Це ті двері.
Так, правда.
-Хтось режисує. -Ми щось знімаємо.
Вона знов демонструє свою незграбну гру.
Це 8-міліметрова плівка.
Вони були вдома останні 30 років у дерев'яній скриньці.
Можна усе побачити.
Камери було непросто дістати.
Так.
Особливо відеокамери. Плівки були дорогими.
-Так. -Руки тремтіли під час зйомок.
Було страшно використати 24 кадри лише за одну секунду.
Це було десь у 1992 році.
Мені довелося збирати гроші.
Він накопичив гроші, працюючи в читальному залі.
Гадаю, йому платили 300 тисяч вон на місяць.
Він спитав, чи можна купити пристойну камеру за ці гроші.
У Сеун Плаза і Чхонґечхоні було багато електроніки.
На той час це була дорога камера. Hitachi 8200 Super VHS.
Я купив її, а наступного дня приніс до «Жовтих дверей».
Я ось так тримав її в руках під час семінару.
Вона була величезна.
Я гортав сторінки з камерою в руках, погладжуючи її.
Можна сказати, ми нервували?
Це було наше перше обладнання, тому ми хвилювалися.
Я брав 8200 на усі свої підробітки, наприклад, знімав весільні відео.
У мене були всілякі зйомки —
вечірки на 61-річчя, на рік дитині, весілля тощо.
-Усі тут. -Ось ця.
Ми чудово виглядаємо на цьому фото.
Бьон Хун і Сок У поряд один з одним.
Ходять чутки, що Бьон Хун кинув індустрію через мене.
Сок У шкода вас, Бьон Хуне.
Що? Чому?
Бо він так кричав на вас під час зйомок короткометражок.
Чжун Хо ховається позаду.
-Так. -Що він задумав?
Не знаю, коли це було знято.
Я теж не впевнений. Чому ми зробили це фото?
Мабуть, спонтанно?
Але ми надто гарно вдягнені.
Боже, Хун А!
-Той самий день. -Так.
Ми комусь тут вклоняємося?
-Гадаю, це обряд. -Так.
Я бачу там голову Hitachi 8200.
-Це наша церемонія відкриття! -Так!
-Там так написано. -Точно.
-Здається. -Пам'ятаю цю свинячу голову!
Так.
Ми не могли купити справжню свинячу голову, тому я її намалював.
-Це мій малюнок. -Так, Чжун Хо намалював.
Я написав порядок подій на величезному аркуші паперу.
-Справді? -Це ваш почерк.
-Це почерк? -Так.
Це не мій почерк.
Я бачу, там написано «Горила».
-Два. «Горила 2». -Так.
«Горила 2».
-Це «Горила 2»? -Так.
-Це «У пошуках раю»? -Так, «У пошуках раю».
«Горила 2», наче це був справжній серіал. Як соромно.
Директор Чхве Чжон Тхе
створив цей клуб з молодшими людьми, які захоплювалися кіно.
Сказали, що буде показ наприкінці року.
Чхве Чжон Тхе, У Хьон і Ан Не Сан.
Хьон і Не Сан зараз дуже зайняті актори.
Вони були тріо.
Тож Хьон і Не Сан часто приходили у «Жовті двері».
Ми ще багато пили.
Так.
Показ?
Я думав, що це буде грандіозно і вишукано.
Але це було у крихітній кімнаті, крихітному кабінеті.
Я пам'ятаю, що ходив подивитися.
Було досить нудно. Я подумав: «Нічого особливого я й не очікував».
Я не був зацікавлений, а тоді…
Щойно почався фільм Чжун Хо, я подумав:
«Що це?» І мене захопило.
Я дуже хочу подивитися його ще раз. Серйозно.
Що ти робив для анімаційного фільму?
Ви про «Горилу»?
-Ти управляв м'якими іграшками? -Ми по черзі.
Чи ти тримав камеру?
Ні, відповідав за камеру той, хто втомився.
-У кого були сили, переставляв іграшки. -Це ти, так?
Довелося піднятися по драбині і повісити її високо.
-Так, ти робив небезпечні речі. -Робив.
-Вішав її на труби. -Так.
Мені здавалося, це дуже весело.
-Спочатку? -Так, спочатку.
Близько двох днів
ми знімали у підвалі багатоквартирного будинку «Дерім»,
у місці з трубами з «Гавкітливі собаки не кусають».
Ми потроху переміщали плюшеву горилу, щоб зняти фільм.
Було дуже важко.
Я БАЧУ СИНЄ НЕБО… І
ЗЕЛЕНИЙ ЛІС, Я ДИХАЮ СВІЖИМ ПОВІТРЯМ…
У Hitachi 8200 було багато складних функцій.
Я використовував її для зйомок і монтажу фільму.
А ще я міг вставити субтитри,
не корейською, а англійською.
Я не мав іншого вибору, окрім як зробити фільм німим і додати англійські субтитри.
Головний персонаж, Горила, піднімається на камінь і какає.
-Так, у нас був камінь. -Так?
Вона какає на камені.
Це був голос режисера Пона. Кряхтіння під час какання.
Кавелик перетворюється на хробака і нападає на горилу.
А потім…
Навіть чути це соромно.
У певному сенсі, це фільм про монстрів. У ньому з'являється таємнича істота.
Ми зробили цих монстрів-хробаків з білої глини.
Я подумав, буде надто огидно, якщо зробити їх коричневими.
Надто гидко.
Монстри нападають на горилу, і вони починають битися.
Історія про те, як горила намагалася потрапити в місце без монстрів.
Горила, що живе в темному брудному підвалі,
тікає, щоб знайти свій рай.
Звідси дитяча назва «У пошуках раю».
Посеред поля росло пишне дерево.
Горила мріє,
як збирає свіжі банани з дерева і їсть їх.
Горила має лазити по деревах,
але ця натомість лізе по сірих трубах на стелі підвалу,
мріючи про втечу.
Коли горила почала рухатися і намагатися досягти своєї мети,
я подумав: «Як дивно. Це простий сюжет, проста історія.
Але в поєднанні з кінематографічною уявою
можна створити щось неймовірне».
Може, через те, що я не брав участі у постановці,
я не міг уявити, як важко знімати такий фільм.
Я не міг просто сказати: «Не думаю, що це настільки добре».
Усі члени клубу, які вивчали кіно, дали йому хороші відгуки,
тож я не міг сказати щось інше.
Тому я сказав: «Гарно зроблено».
Це була єдина критика, яку я міг висловити щодо фільму.
Тоді я був зарозумілим хлопцем,
фільм мені не сподобався.
Це називається «стоп-моушн», так?
Ще називають «покадрова анімація».
Здається, я просто подумав: «Якщо у камери є така функція,
будь-хто може таке знімати».
Мені було так соромно, коли я показав це на вечірці наприкінці року.
Пам'ятаю, усе моє обличчя почервоніло.
Здається, це був перший раз, коли я створив щось із наративом.
І там було близько 15–20 людей.
Вони були як глядачі.
Це була чергова вечірка наприкінці року,
тож усі сказали: «Подивимося вже. Покінчимо з цим і почнемо пити».
Але я дуже нервував.
Пам'ятаю, як почервонів до вух.
Тоді я вирішив відмовитися від анімаційних фільмів
і перейти до фільмів з акторами.
Мені доводилося щоразу потроху рухати іграшки,
тому згодом у мене з'явилася ворожість до головного персонажа.
Я думав: «Хіба сама не можеш поворухнутися?»
Звісно, я перейшов до фільмів, де актори рухаються самі.
-Так. -Ось, чому.
Але якщо озирнутися, вам не здається, що ми були божевільні?
Бо всю ніч не спали, знімаючи це.
Ми зібралися десь о восьмій.
Був мороз чи спека?
Не пам'ятаю. Був такий зосереджений, що забув про це.
-Здається, холодно. -Прохолодно.
Здається, ми були в пальтах.
-У той час ваша мати… -Так, моя мама спустилася вниз.
Вона спустилася пізно вночі і подивилася на нас з жалем в очах.
-Спитала, чи ми ще не закінчили. -Так.
На той час я вже демобілізувався з армії.
Так.
Її дорослий син сидів у підвалі з іграшковою горилою посеред ночі.
-Так. -Мабуть, це її дуже засмутило.
Вона, мабуть, дуже засмутилася.
Я вважаю, що найважливіші компоненти нинішніх фільмів режисера Пона
були визначені вже в «Горилі».
У більшості його фільмів є сцени, зняті в підвалі.
Можеш піти в підвал і зробити свої справи.
Вбиральня в офісі технічного обслуговування занадто далеко звідси.
Це історія з часів, коли будувалася ця квартира.
У 1988 році, коли був бум на будівництво квартир…
Відтоді, як ви демобілізувалися з армії і приїхали на завод у цьому місті,
сталася серія інцидентів.
Не думаю, що це підробка чи злочин.
Наступного року я іду до цього університету.
Ти все спланував!
-«Він впорається». -Так.
Це я знав, але не знав, що він стане таким великим.
То він сказав… Тобто він…
Він дуже швидкий з цифрами. Він ніколи не витрачає гроші.
Він профінансував перший короткометражний фільм режисера Пона —
«Білий чоловік».
Думав, ти дав йому три мільйони вон.
-Ні. -А скільки ти дав?
-Я й не пам'ятаю. -Як це можливо?
Частину.
Так я це пам'ятаю, але він записав реальну суму.
-П'ятсот тисяч. Так. -Точно?
Ти сказав, що дав три мільйони вон.
-Сказав? -Ти мені брехав.
Хьон був там на святковій вечірці і дивився мій анімаційний фільм.
Завдяки цьому, коли я знімав «Білого чоловіка»,
він, так би мовити, частково його фінансував.
Він дав мені гроші, коли я його знімав.
У Хьон Хі? Очевидно, Чжун Хо не знав мого імені.
Він досі… Ні, він має знати твоє ім'я.
Це може здатися незручним,
але це вперше, коли я комусь допомагав,
і пошкодував про це.
Тоді я не шкодував.
Але через кілька років він зняв…
«Спогади про вбивство».
Коли я вийшов після перегляду фільму,
моє серце було важким і приголомшеним.
Я був охоплений глибокими емоціями.
Я сказав собі:
«Треба було все заплатити.
За все виробництво.
Чому я такий скупий і заплатив лише за частину?»
Ось, що я думав.
У самому кінці фільму було самотнє дерево.
Фільм називався «У пошуках раю».
Коли я зараз про це думаю,
мені здається, ми всі хотіли щось знайти.
Я так думаю.
Зрештою, горила досягає дерева. Вона стоїть перед ним.
Ми дивимося на горилу ззаду, але коли камера повільно від'їжджає…
виявляється, що бананове дерево насправді всередині телевізора.
Здається, в кінці я розплакалася.
Він так гарно знятий, що можна відчути зв'язок із горилою.
Тоді я ще вешталася біля школи.
Я була безробітною, не заробляла грошей.
Я не знала, чим саме хочу займатися,
чи що мені робити.
Але я точно знала, куди я не хочу.
Тож я, певним чином,
була як та горила.
Так, була.
«У ПОШУКАХ РАЮ»
Якщо розглядати відеокультуру,
новий кінотеатр, який відкриється завтра, стане чудовою революцією.
Я перша туди навідалася.
Усе вибухнуло десь у 1995 році, на 100-річчя кінематографу.
Перший кінотеатр авторського кіно у Кореї відкриється завтра.
«Ностальгію» Тарковського після Росії, мабуть, найкраще прийняли в Кореї.
Майже 60 000 людей подивилися «Жертвопринесення».
Усі ходили дивитися такі фільми,
а потім у них боліла голова.
Численні журнали, як-от «Сіне 21» і «Кіно», видавали перші випуски.
Вони всі читали статті пана Чон Сон Іля в журналах. Це було в моді.
Статистика показала, що американський «Парк Юрського періоду» кілька років тому
приніс більше грошей, ніж експорт всіх корейських авто за рік…
Гадаю,
у середині та в кінці 90-х кіноіндустрія почала формуватися.
Дехто раптово став відомим.
Дехто раптом став головним редактором журналу.
Конгломерати приєдналися до кіно…
Думаю, ми також були мотивовані. коли спостерігали, як все розгортається.
У 70–80-х
молодь мого покоління, яка любила кіно, збиралася разом
і скаржилася на індустрію.
«Чому в Кореї немає кінофестивалю? Чому в Кореї немає кіношколи?
Чому не підтримує фінансово короткометражні фільми?
Я певен, що десь за межами цієї країни є рай для фільмів.
Сподіваюся, колись туди поїду».
Перший міжнародний кінофестиваль у Кореї —
кінофестиваль у Пусані,
сьогодні чудово розпочав дев'ятиденний забіг.
Одного дня
я ходила туди-сюди, писала дисертацію для аспірантури.
Я писала дисертацію про кіно.
І я зустріла Чжун Хо на вокзалі Каннам.
«Що ти робиш у Каннамі?»
Було дивно бачити його там, бо ми завжди зустрічалися в Хонде.
Він сказав мені, що намагався вступити до кіноакадемії і…
Для вступу він мав скласти тест з англійської,
тож він їхав до Англійської академії.
Саме цим він тоді й займався, вивчав англійську.
Тоді я здивувалася. Я теж була молодою, тож подумала:
«Чжун Хо справді вважає фільми своєю реальністю.
Для мене фільми просто символізували романтику.
Але для нього це була кар'єра».
Я зрозумів це, лише коли озирнувся на той час.
Дивлячись фільми і розповідаючи про них в Кіноінституті «Жовті двері»,
я думав, що цього достатньо.
Я не знав, чого хотіли члени клубу.
Найбільше, що я пропустив, це те, що вони хотіли робити фільми.
Вони хотіли знімати кіно.
Між членами були протистояння думок.
Були розбіжності в навчальній програмі та напрямку,
який хотіли розвивати учасники.
Через ці розбіжності настав момент,
коли нам стало незручно одне з одним.
Як би там не було,
боляче дивитися на те, що пройшло свій розквіт.
Хоча «Жовті двері» не були чимось живим,
вони занепадали, як і всі живі істоти.
І я спостерігала цей процес.
У всіх були різні вподобання та смаки.
Може, ми були однією групою,
але я думаю, вірно й те, що у кожного з нас були свої мрії.
Безумовно, було щось, що не могло тримати нас разом.
І ми вирішили закрити інститут.
Але після цього
я почувався самотнім.
Ми так пристрасно мріяли разом і багато чого досягли.
Такими ми були,
але ми розпалися лише за мить.
А коли інститут розвалився,
усе миттєво зникло, як приплив і відплив.
А потім була ця подорож.
Ми вирішили подорожувати.
Тож поїхали кудись у Канвондо біля Японського моря.
Ті, хто бажав приєднатися, збиралися на станції Чхоннянні.
Це була казкова подорож.
Я досі пам'ятаю її, ніби це було вчора.
Коли ми проїжджали повз Чондонджин і сонце мало сходити,
у потягу почали грати «Місячну сонату».
Це було чудово.
Оголосили, що остання зупинка вже близько.
Поки грала «Місячна соната»,
поїзд їхав уздовж пляжу.
Гадаю, наш час у «Жовтих дверях»
був як акт вистави.
Отже, у будь-якому випадку, акт мав завершитися,
щоб п'єса могла продовжитися у другому, третьому й четвертому акті.
Коли ми жили далі наступні 30 років,
ми продовжували рухатися до наступних актів,
дізнавались, чого нам бракувало в першому акті,
і використовували отримані знання по-новому.
Думаю, так ми змогли рухатися вперед.
У моєму житті було так само.
Знаєте це відчуття?
Ти зустріла людину, яка зробила тебе щасливою. Усе було чудово.
Ти йшла з ними рука об руку, але це не могло тривати вічно.
У якийсь момент треба відпустити, але коли робиш це, стає ніяково.
Гадаю, так я почувалася.
Особисто я вважаю,
навіть краще, коли такі невинні люди
об'єдналися, а потім розійшлися.
Якби ми залишилися разом заради грошей чи чіткої мети,
гадаю, ми б створили нові формати, щоб зайнятися чимось новим.
Незабаром після цього я перестала дивитися фільми.
Фільми, які я дивилася у «Жовтих дверях»,
здавалися зовсім іншими, коли я дивилася їх поза клубом.
Навіть питала себе, чи справді вони мені подобалися.
Дивно, але фільми, які я дивилася в клубі,
відчувалися глибшими, ніж здавалися на поверхні.
Коли я повернулася в реальність і купила квитки на фільми в кінотеатр,
я більше не відчувала в них цього.
Тоді я дуже сумувала через розрив.
Довгий час після того я не могла перестати сумувати за старими часами,
але тепер, я думаю, це стало моїм старим, але добрим спогадом.
Коли мені виповнилося 40 і 50,
я дуже занепав духом.
Так.
Бо ті часи зникли ось так швидко.
Кіно було в моєму серці довгий час.
Довгий час з тих пір, навіть досі.
Я досі вважаю, що пошук свого шляху має сенс.
Навіть якщо це приведе до банана в телевізорі.
Погляд всередину може бути процесом усвідомлення.
Але ті, хто ще не почав подорож, будуть сидіти у підвалі,
вірячи, що десь там є банани.
Тож, у певному сенсі, бувають моменти,
коли здається, що я бачу дерево, яке було на екрані.
«ДОРОЖНЯ ЛИХОМАНКА» КІМ МІН ХЯН (2014)
Не знаю, скільки в мене залишилося часу,
але я відчуваю, що можу підійти до того дерева й торкнутися його.
Думаю, зараз я зможу це зробити.
Мені соромно це казати, але коли я почала малювати,
зрозуміла, що малюю щось близьке
до останньої сцени «У пошуках раю», навіть не усвідомлюючи цього.
Це був образ молодої дівчини, яка щось шукає.
Я не думала про «Жовті двері», коли малювала це.
Але коли думаю про це зараз,
мабуть, я малювала
своє бажання шукати щось нове.
Той факт, що 30 років тому у нас був єдиний у своєму роді досвід,
і що на коротку мить
нам було весело просто проводити час разом, без жодних турбот про майбутнє.
Наче шматочок пазла.
Усе, чим я ділився досі,
це історії 30-річної давності.
Але подумати, що минуло 30 років,
я просто не можу повірити.
У 1992 і 1993 роках ми спалахнули, як полум'я.
Я впевнений, що у кожного з нас різні спогади з того часу.
Дехто був там короткий час. Дехто залишився надовго.
А ще Чжон Тхе, який був у центрі шторму.
Упевнений, у всіх нас спогади різні.
Коли я озираюся на це,
я не думаю,
що я колись так сильно захоплювався кіно, як тоді.
Це часи, з яких я почала свій шлях,
часи, які я хочу запам'ятати.
І хоч я вже пішла,
це місце показало мені шлях, яким я піду потім.
Це був мій початок.
«Жовті двері».
Думаєш, ми впоралися б, якщо повторили б це зараз?
«Про кіноінститут "Жовті двері".
Кіноінститут кіно "Жовті двері" — група людей, які збиралися, щоб вивчати фільми.
На нашу думку, вивчення фільмів — це не те, що можна зробити самотужки…»
«Коли ми обмінювалися інформацією та матеріалами, ми почали повільно рости.
Тепер нас більше 30».
«Хоч нам ще багато чого треба зробити, ми назвали себе кіноінститутом.
Відповідно до шляху в кіно, який ми обираємо,
ми поділені на відділення критики, режисури та сценаристів».
Ці відділення займаються різними видами діяльності.
Членами кіноінституту є різні люди,
від тих, хто щойно познайомився з кінознавством, до аспірантів,
а також інших аспірантів і докторантів гуманітарних наук».
«Але всі ми маємо дещо спільне.
Ми хочемо розгорнути нашу життєву подорож через кіно».
«Інститут пропонує відповідні програми, щоб задовольнити
різноманітні потреби членів різних рівнів.
Ми вважаємо, що це гарне місце для тих, хто хоче почати навчання
з теоретичного підходу».
«Звичайно, кожне відділення також пропонує
практичні програми для творчих проєктів».
«Кіноінститут "Жовті двері"
чекає на ентузіастів, талановитих і молодих студентів.
Постукайте в жовті двері інституту і відчиніть величезні двері,
які приведуть вас до життя з кіно та корейською кіноіндустрією».
Отакої.
Це було грандіозно.
До речі, про грандіозність!
Добре ж написано.
Отакої, це круто.
КІМ ДЕ ЙОП КЕРУЄ ФІРМОЮ З ДИЗАЙНУ ІНТЕР'ЄРІВ
КІМ МІН ХЯН ТАЄМНО ПИШЕ, МАЛЮЄ І РОБИТЬ ФОТОГРАФІЇ
КІМ СОК У ЛЮБИТЬ ГОРИ І КАТАТИСЯ В КАНОЕ, МАЄ ЕКОЛОГІЧНИЙ БІЗНЕС
КІМ ЮН А НАВЧАЄ КІНО І СТОРІТЕЛІНГУ В УНІВЕРСИТЕТІ
КІМ ХЬОН ОК ПРАЦЮЄ КІНОПРОДЮСЕРОМ
ПАН СЕ БОМ ВИКЛАДАЄ ПСИХОЛОГІЮ В УНІВЕРСИТЕТІ
І ЗНІМАЄ ФОТОГРАФІЇ У ВІЛЬНИЙ ЧАС
ПОН ЧЖУН ХО ЩОЙНО ЗАКІНЧИВ ЗНІМАТИ СВІЙ АНГЛІЙСЬКИЙ ХУДОЖНІЙ ФІЛЬМ
ЛІ ДОН ХУН КЕРУЄ ФІРМОЮ З НАВЧАННЯ ШАХАМ
ЛІ БЬОН ХУН КЕРУЄ ФІРМОЮ З ВИРОБНИЦТВА МЕДИЧНОЇ ТЕХНІКИ В США
ЛІМ ХУН А ПРАЦЮЄ ДИТЯЧИМ І ПІДЛІТКОВИМ ЛОГОПЕДОМ
ЧАН ИН СІМ ВИКЛАДАЄ МАТЕМАТИКУ СТУДЕНТАМ
ЧХВЕ ЧЖОН ТХЕ ВИПУСТИВ П'ЯТЬ ХУДОЖНІХ ФІЛЬМІВ І ПРАЦЮЄ НАД ЧЕТВЕРТОЮ КНИГОЮ
КІМ ХЕ ЧЖА, КІМ ХОН ЧЖУН, АН НЕ САН, У ХЬОН, ЧУ СОН ЧХОЛЬ
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська