Haluaisin kertoa hänelle, miksi tein sen.
Kun tapoin Marcin, en ollut oma itseni.
Mitä tarkoitat... Anteeksi. Jatka vain.
En muista, mihin jäin. - Olit päihtynyt.
Niin, olin juonut. Niin hänkin.
Oliko kummallakin alkoholiongelma?
Oli. - Niin voi käydä.
Emme enää koskaan tavanneet, joten en saanut mahdollisuutta -
kertoa ajatukset kirkkaina tapahtuneesta.
Ennen kaikkea haluan pyytää anteeksi.
Me kumpikin menetimme hyvin paljon.
Tuntuuko sinusta, että menetit yhtä paljon kuin hän?
Ei toki. Hän menetti poikansa takiani, en anna itselleni anteeksi.
Mutta minäkin menetin mieheni, tyttäreni menetti isänsä, -
enkä ehkä koskaan saa tytärtäni takaisin.
Ymmärrän kyllä.
Niinkö? Ymmärrätkö tosiaan?
Anteeksi, että keskeytän, mutta tuosta ei tullut mitään.
Michel, sinä et ymmärrä tämän ihmisen kokemusta.
Voit vain yrittää kuvitella sen.
Halusin vain tukea häntä. - Teet sen parhaiten kuuntelemalla.
Miten se teistä meni?
Se oli vaikeaa.
Olin mykistynyt. - Oli vaikea kuunnella, koska olin stressaantunut.
Keskeytimme hänet usein. - Niin te tosiaan teitte.
Hiljaisuutta ei kunnioitettu. Teit liikaa huomautuksia, Michel.
Paljon kysymyksiä. Liikaa ehdotuksia, Fanny. Olit tuomitseva.
En minusta, mutta yritin saada hänestä enemmän irti.
Jätä heti sellainen. Et ole täällä lakimiehenä tai poliisina.
Jättäkää tavanomainen asemanne. Olkaa vain oma itsenne.
Tarjoatte vastakohdan sille, minkä kaikki muut tarjoavat.
Ette puhu heidän puolestaan tai yritä muuttaa heitä.
Kuunnelkaa ja ottakaa vastaan, ilman ehtoja.
Ette tunne heitä itseään paremmin. Muistakaa se tai menkää muualle.
He miettivät asioita, jos annatte siihen tilaa.
Muuten he sanovat kuten aina. Eivätkä sano, mitä eivät ikinä sano.
Olet päällekäyvä. Anna tilaa. Et tunne häntä, anna hänen kertoa.
Seuratkaa häntä ilman tuomitsemista tai diagnooseja.
Tuntuiko siltä, että kuunneltiin? - Kyllä.
Ei. Tunsit olevasi tervetullut ja kunnioitettu, mikä on hienoa.
Sinua ei silti kuunneltu.
Anteeksi tylyyteni, mutta tämä on ratkaisevaa.
On välttämätöntä ymmärtää se täysin.
Restoratiivinen oikeus on kamppailulaji.
ALL YOUR FACES
VUOTTA MYÖHEMMIN
Mennään sitten.
Kävitkö parturissa? - Martine lyhensi vähän niitä.
Näyttää hyvältä. Sinulle tosin sopivat pidemmätkin hiukset.
Näytät aina hyvältä.
Tässä tulee kiire. Otin huomioon odotusajan, mutta...
Vankilassa on syytä varata aina kaikkeen aikaa.
Päivää. - Päivää.
Olen Fanny. Teen töitä vankeinhoidossa -
ja restoratiivisen oikeuden sovittelijana.
Olen Michel, eläkkeellä oleva opettaja.
Olen vapaaehtoisena rikosten uhrien tukiryhmässä sekä sovittelijana.
Mitä sinulle kuuluu nyt?
Todella hyvää.
Olisi hyvä, jos voisit kertoa vähän itsestäsi.
Nimeni on Nassim. Olen 29 vuotta.
Selvä.
Kiitos, Nassim.
Ehkä voisit kertoa, miten kuulit restoratiivisesta oikeudesta.
Sosiaalityöntekijältäni. - Millainen käsitys sinulla on siitä?
Uhrit tapaavat vankeja. - Juuri niin.
Se on ohjelma, joka tarjoaa mahdollisuuden tapaamiseen -
rikoksia tehneiden ja uhrien välillä, -
jotka kokivat vastaavaa. Sinun kohdallasi kyse on ryöstöstä.
Kuuleeko tuomari siitä? - Hän antaa luvan sille.
Hän ei kuule keskustelujen sisältöä.
Eikö näyttäisi hyvältä tehdä se? Juttuni on menossa oikeuteen.
Emme osaa sanoa.
Ohjelma on vapaaehtoinen ja ilmainen.
Se ei maksa sinulle mitään, mutta mitään palkkiotakaan ei tule.
Tuomiosi ei mitenkään lievene.
Mikä idea siinä sitten on? - Keskustelu.
Voit esittää kysymyksiä ja kertoa, miltä sinusta tuntui.
Olen kertonut siitä jo monta kertaa. En suostu enää palaamaan siihen.
Keskityn tulevaisuuteen. - Miltä tulevaisuus näyttää?
Haloo? Mitä kuuluu?
Siitä on ikuisuus. Mukavaa kuulla äänesi.
Ei, valmistan torttua ystävän illallisille. Entä sinä?
Haluan nähdä veljeni, mutta en missään kahvilassa.
En tiedä, missä hän on, mutta hän on kuulemma muuttanut takaisin.
En halua törmätä häneen.
Haluan tavata hänet, jotta en törmää häneen.
Hänellä oli aiemmin lähestymiskielto, mutta enää ei ole.
En voi estää häntä palaamasta tai menemästä tiettyihin paikkoihin.
Meidän pitäisi selvittää asiat. - Mitkä asiat?
Milloin hän haluaa mennä hautausmaalle, -
elokuviin tai uimahalliin. Vähintään sen verran.
Ehkä jotkut kahvilat ja ravintolat. Päivät ja kellonajat.
En tiedä, miten te järjestätte... sellaisen.
Ensin määrittelemme sinun odotuksesi.
Sitten välitämme pyyntösi...
Miksi kutsumme häntä?
En tiedä. Päätä sinä.
Mikä hänen nimensä on? - Benjamin. Delarme.
Herra Delarme? - Selvä.
Ilmoitan toiveesi hänelle, ja jos hän suostuu sovitteluun, -
tapaan teitä kumpaakin parin viikon välein puoli vuotta.
Voimme lisätä tapaamisia myöhemmin, jos on tarpeen.
Miten otat häneen yhteyttä? - Hänen tietonsa ovat tallessa.
Ellei sitten sinulla ole numeroa tai osoitetta.
Ei ole, mutta tiedän erään, jolla on hänen numeronsa.
Ehkä meidän kannattaa sen henkilön kautta -
ottaa yhteyttä ensin herra Delarmeen. Se on lempeämpi keino.
Ei se käy. En luota siihen naiseen.
Hyvä on.
Mistä aloitamme? - Sinä päätät.
Pitääkö sinun tietää siitä ihan kaikki?
Kerro se, minkä arvelet auttavan minua asian käynnistämisessä.
Selvä, tehdään sitten niin.
Tässä voi mennä pitkään. - Ei ole mitään kiirettä.
Isoveljeni hyväksikäytti ja raiskasi minua 7-vuotiaasta asti. Hän oli 13.
Hän yritti anaaliyhdyntää, kun olin 12. Huusin kivusta, -
eikä hän saanut sitä sisään. Sen jälkeen hän lopetti.
Vuotta myöhemmin vanhemmat erosivat, ja asuin isäni luona.
Äiti asui veljeni kanssa. Hän on siis velipuoli.
Kasvoin vanhemmaksi ja aloin seurustella. Se oli hankalaa.
17-vuotiaana kerroin asiasta poikaystävälle ja perheelleni.
Kaikki uskoivat minua, paitsi isoäiti.
Hän käski olla tekemättä ilmoitusta, mutta tein sen silti.
Veljeni myönsi tapahtuneen, -
mutta väitti, ettei ollut tiennyt, etten halunnut sitä.
Hän oli liian nuori ymmärtääkseen, mitä teki.
En tiedä, yrittikö hän suojella itseään vai ajatteliko hän niin.
Hänet tuomittiin raiskauksesta ja raiskauksen yrityksestä.
Hän oli kolme vuotta vankilassa ja muutti sitten pois.
En enää koskaan nähnyt häntä. Siitä on nyt 12 vuotta.
Odota, minun pitää kirjoittaa haastattelu heti muistiin. Kiitos.
Ensin tuli 15 vuotta.
Valitin ja sain 15 vuotta. Lopulta sain kymmenen vuotta.
Tuomari huomasi, että olin muuttunut.
Ensin en ymmärtänyt tuomiota. Kukaan ei kuollut tai loukkaantunut.
Uhrit puhuivat pötyä. He sekoittivat kaiken, syyttivät minua vaikka mistä.
He eivät tunnistaneet minua.
Miltä luulet tapahtuman tuntuneen uhreista?
En tiedä. Halusin sanoa heille, -
että mokasin. Menen vankilaan kuten asiaan kuuluu.
Se on nyt ohi teillä. Ottakaa rahanne ja nauttikaa niistä.
Olette jääneet jumiin. Jatkakaa jo eteenpäin.
En tajua sitä, kun uhrit sanovat, etteivät pääse sen yli.
En tosiaankaan tajua sitä.
Hei. - Tule sisään.
Toin makroneja. - Ei kiitos. Ne ovat liian makeita.
Maistuuko kahvi? - Kyllä.
Mitä haluat hänestä? Eikö hänellä ole ollut jo tarpeeksi harmeja?
Se oli rankkaa. Hän menetti kaiken. Työpaikan, tyttöystävän, kaverit.
Hän ei ikinä toipunut siitä. - En halua häiritä häntä.
Siitä on kauan. Se on nyt mennyttä.
Keittiön uudet laatat ovat hienot.
Eivät ne ole uudet. Ainakin kymmenen vuotta vanhat. Tässä on.
Mikä ämmä.
Mikä ämmä!
Helvetin ämmä!
Olisin pitänyt viedä hänelle koiranpaskamakroneja.
Syö vain, ne eivät ole makeita. Täyttä paskaa.
Menetkö tapaamaan häntä? - Jos hän suostuu siihen.
Mitä aiot sanoa? - Välitän pyyntösi.
Toin makroneja. Haluatko yhden? - Ei kiitos.
Ne eivät ole liian makeita. - Sitten otan mielelläni.
Kun esittää pyynnön, saa vastauksen. Sinä saat vastauksen.
Jos hän suostuu, miten suhtaudut siihen?
Olen varmaan helpottunut. Sitten voimme sopia asioista.
En pelkää törmääväni häneen.
Saattaa tosin olla, että olen hyvin peloissani.
Ehkä en saa unta lainkaan. Tai vielä vähemmän kuin yleensä.
Kieltäytyminen olisi vielä pahempaa. Sitten en saisi enää unta.
Etkö saisi enää unta? - En.
Hänen lopetettuaan kesti vuoden ennen kuin nukuin koko yön.
En tiennyt sen loppuneen kokonaan.
Odotin sen alkavan uudelleen. Niin kävi aina.
Kun sanot pelkääväsi, mitä oikeastaan tarkoitat?
En pelkää sitä, että hän hyökkäisi kimppuuni.
En pelkää häntä. Pelkään vain...
En tiedä.
Haluamaasi keskustelua ei tarvitse käydä kasvotusten.
Se voidaan hoitaa puhelimella, kirjeillä tai videopuhelulla.
Ei, haluan tavata hänet. Se on tärkeää.
Miksi se on tärkeää sinulle? - En tiedä.
Tuntuu siltä, että se on tarpeen.
Hei, olen Judith. Olen lakimies rikosten uhrien tukiryhmässä -
sekä restoratiivisen oikeuden sovittelija. Soitinko huonoon aikaan?
Chloé Delarme otti meihin yhteyttä.
Hän käynnisti restoratiivisen sovittelun 8. lokakuuta.
Hän haluaisi mahdollisuuden keskustella kanssanne, -
jotta voitte tehdä sopimuksen siitä, -
miten järjestätte elämänne samalla alueella tapaamatta toisianne.
Haloo? Anteeksi, en kuullut teitä.
Miksi uhrit tekevät sitä? - Miksi luulet heidän tulevan?
He haluavat nähdä, kadummeko me.
Ei syyttääkseen meitä, mutta kertoakseen, että olemme syyllisiä.
Miltä tuntui kuulla se? - Että olen syyllinen? Se on totta.
Jotkut uhrit ovat erittäin vihaisia.
Miten suhtaudut, jos he puhuvat tylysti?
Jos he sanovat: "Se, mitä sinä teit..."
"Se ei ole... oikein."
"Et kunnioita muita ihmisiä."
"Olette itsekkäitä pelkureita, ette oikeita ihmisiä."
"Ette osoita harkintaa. Se on todella sääli."
"Tuomio ei ollut tarpeeksi pitkä. Te saitte valita, minä en."
"Te vapaudutte, minä sain elinkautisen. Se ei lopu koskaan."
Heillä on oikeus sanoa niin.
Ehkä niin ei käy, mutta siihen on syytä silti varautua.
Käykö haastattelu torstaina salsan jälkeen?
Rouva Benoit'lle on myös aika kello 19.30 - 20.30.
Vien sinut salsaan ja odotan sinua.
Olet kamala. Poikaystäväni tappaa minut.
Eikö Martine valita koskaan?
Herra Delarme? Olen Judith. - Päivää.
Kuuletko minut? - Kyllä.
Tapasin Chloén isoveljen. Hän haluaa mukaan.
Hän järkyttyi siitä, ettei Chloé halua tavata, ja kysyi syytä.
Samoin siitä, miksi sisko teki ilmoituksen. Se loukkasi häntä.
Hän ei tiennyt, ettei sisko halunnut sitä. Tämä ei ikinä kieltänyt.
Hän ei koskaan pakottanut siskoa.
Hänkin oli lapsi eikä ymmärtänyt, miten vakavaa se oli.
Hän asuu tyttöystävän kanssa, joka on kotoisin Antilleilta.
He yrittävät saada lapsen. Heillä on yhteinen yritys.
Tämä jatkuu vielä.
Rutistettu? - Kuihtunut.
Pötyä. Ensinnäkään se ei mahdu, -
ja pitää olla partisiipin preesens. Ymmärrätkö ristikoiden idean?
Mahtuuhan se, katso vaikka.
Ei se mahdukaan. Kiitos.
Popcorn alkaa olla todellinen riesa.
Michel...
Olet ainutlaatuinen. Tiedätkö sen? - Kyllä vain.
Luuletko myös, että olet hyvä rakastaja?
Kysy Martinelta, mutta uskon olevani kelvollinen.
Saanko istua tähän? - Hei, Judith. Mitä saisi olla?
Lasi viiniä. Valkoviiniä.
Lasi valkoviiniä, kiitos.
Sanoin poikaystävälle, että syön ulkona. - Onko vieläkin ongelmaa?
Oikea paskiainen.
Vaikka ei olisikaan riitaa, haluan silti vetää vähän henkeä.
Tapasitko veljen? - Kerro siitä.
Asia on selvä. Se oli hankalaa, mutta onnistui.
Eikö sinua jännittänyt? - Ei, miten niin?
Minulle seksuaalirikolliset ovat vaikeita.
Ryöstäjät ja murhaajat käyvät. Tulen jopa toimeen heidän kanssaan.
Mutta raiskaajat... En tiedä, voinko tehdä töitä heidän kanssaan.
Katsotaan ensi kerralla.
Kippis. - Kippis.
Malja meille.
Hei!
Judith, olen sovittelija. - Grégoire.
Hei.
- Hei, Judith.
Tässä on Nawelle. Judith on työtoverimme.
Hei. Nawelle.
Onko kaikki hyvin? - On, kiitos.
Tässä ovat Yvette ja Cyril. He ovat mukana tapaamisissa.
Tapaamiset ovat täällä ensi viikosta alkaen.
Saako olla lasi vettä? - On myös kahvia.
Kahvia, kiitos. - Minäkin otan.
Saako olla jotain, Sabine? - Ei kiitos.
Otan lasillisen vettä.
Kävin psykiatrilla vuoden. Se teki hyvää. Nukun nyt paremmin.
Tosin haava syvällä sisimmässäni -
ei parane. Eikä kukaan ymmärrä.
En yritä enää puhua siitä. - En minäkään.
En puhu siitä enää edes miehelleni. Ja hän on loistava.
Lapseni pelkäävät, että romahdan tämän takia.
Millä tavalla romahtaisin? Se ei koskaan katoa.
Pidän suojausta yllä. Ne ihmiset ovat sydämettömiä.
He tekevät kammottavia asioita ja sanovat, etteivät voineet muuta.
Heidän ei pidä sanoa niin. En kestä sitä.
Olet vihainen. - Totta kai olen. Etkö sinä ole?
En tiedä.
Otatteko kahvia? - Kyllä, kiitos.
Kun näin sinut autossa, luulin sinua rikolliseksi.
Selvä. - Minua pelotti. Pyydän anteeksi.
Ei se mitään. - Jostain syystä luulin, että kaikki ovat naisia.
On hyvä, että on mies mukana. Suojelet meitä.
Mitä te laitatte ylle? En keksi mitään.
Ihan hullua. Miksi miettiä sellaista?
Menetkö ulos lounaalle? - En.
Jokin kiva, pieni ravintola? - Ei, otin keittoa mukaan.
Mene sinä vain.
Miten selkä voi? - Ihan hyvin.
Oletko väsynyt? - Vähän, mutta pärjään kyllä.
Lähden aikaisin tänään.
Herra Delarme suostuu osallistumaan.
Sekä aloittamaan dialogin, missä muodossa se tapahtuukaan.
Hän on valmis kommunikoimaan kanssasi.
Onko hänellä kysymyksiä minulle? - On.
Selvä.
Miten suhtaudut hänen vastaukseensa?
Viimeksi kun olimme yhteydessä, -
se tapahtui lakimiehen kautta äidin kuoltua. Kieltäydyimme perinnöstä.
Voitko kertoa lisää? - Perinnöstäkö?
Sitä ei ollut. Oli vain velkoja.
Äitini oli täysin pihalla, naisparka.
Hän sai Benjaminin hyvin nuorena. Isä jätti hänet.
Isäni kasvatti pojan. Se ei ollut helppoa.
Hän oli paljon poissa. Myyntimies.
Hän oli aina kireä Benjaminin suhteen. Oli paljon huutoa.
Paitsi silloin, kun teimme sitä. Tajusin sen.
Sen jälkeen kotona oli rauhallista, ja Benjamin oli kiltti äidille.
Mutta muulloin... Äiti ei tiennyt, mitä tehdä.
Hän otti paljon lääkkeitä ja makasi vuoteessa, kun isä oli poissa.
Ilman veljeäni olisin elänyt pelkillä kekseillä.
Äiti ei tullut oikeudenkäyntiin. Hän ei tiennyt, kummalla puolella istua.
En koskaan saa tietää, mitä hän tiesi.
Tajusiko hän, mitä tapahtui? Viereisessä huoneessa.
Näkikö hän jotain?
Mitä sinä arvelet?
Eräänä iltana veljeni lähti huoneestani ja livahti omaansa.
Kuulin, kun äiti kysyi häneltä: "Mitä sinä teet?"
Veljeni vastasi, etten saanut unta.
Aamulla kuulin heidät keittiössä. Kun menin sinne, he vaikenivat.
Kuka tietää tästä, mitä teet? - Ei kukaan.
En halunnut huolestuttaa muita. Isä saisi uuden kohtauksen.
Oletko saanut apua maksetulta ystävältä? - Mikä se on?
Me käytämme sitä nimitystä. Psykiatri.
Psykiatri? En käy sellaisen luona.
Maksettu ystävä. Ei hassumpi nimitys.
Herra Delarme on voinut huonosti kaksi viikkoa.
Asioita on pulpahdellut esiin oikeudenkäynnistä ja vankilasta.
"Minua kohdeltiin kuin raiskaajaa ja sanottiin pedofiiliksi."
Hän sanoo seksuaalisuutensa olevan normaali, ei pakottanut siskoa.
Hän on pahoillaan siskon kärsimyksistä, mutta hänkin kärsi.
On kaksi ovea.
Toinen vie vankilaan, toinen ulos.
Te käytätte vankilan ovea ja istutte näillä kolmella tuolilla.
Minkä paikan haluat? - En tiedä, vaikka tuon.
Uhrit istuvat täällä. Miten haluat tervehtiä heitä?
Jotkut uhrit eivät halua kätellä. - En minäkään. Voin nyökätä heille.
Tässä on suklaakakkua. - Näyttää hyvältä.
Kerron kaiken heti, niin sitten pääsen eroon siitä.
Hei.
Hei ja tervetuloa. Kiitos, että tulitte.
Tapaamme täällä tiistaisin viisi viikkoa, kolme tuntia kerrallaan.
Kaksi kuukautta myöhemmin on jälkitapaaminen.
Tämä on puhesauvanne.
Jos haluaa puhua, pyydetään sauva.
Vuoro päättyy, kun annatte sauvan keskelle tai jollekulle toiselle.
Olemme hyvin iloisia siitä, että tulitte aloittamaan nämä tapaamiset.
Meille on ollut tärkeää tavata teitä viime kuukausina, -
ja kiitämme teidän luottamuksestanne.
Tunnette jo meidät, mutta ette ole tavanneet yhteisön jäseniä.
Annan heidän esittäytyä itse.
Hei, kaikki. Olen Yvette, 62 vuotta.
Olin vuosia töissä suuren yrityksen henkilöstöosastolla.
Käyn myös vankilassa tapaamassa vankeja.
Yhteisön vapaaehtoisjäsenenä olen täällä kuullakseni -
ja tukeakseni teitä ilman mitään ehtoja.
Kiitos, Yvette. Cyril?
Olen Cyril, 41 vuotta. Olen elokuvien rekvisitööri.
Olen Yvetten tavoin vapaaehtoinen ja olen täällä tukeakseni teitä.
Haluan myös osoittaa, että yhteiskunta on panostanut teihin.
Tai siis yhteiskunta on kiinnostunut teistä. Muotoilin asian huonosti.
Kierretään ympäri, niin voitte esitellä itsenne -
ja kertoa, mikä sai teidät osallistumaan tähän ohjelmaan.
Mitkä teidän syynne ja odotuksenne ovat?
Kuka aloittaa?
Minä olen Nawelle, 39 vuotta.
Kimppuuni käytiin töissä supermarketissa viisi vuotta sitten.
Olen täällä vain kertoakseni, miten tekonne vaikuttaa uhreihin.
Sitten näette, millaista vahinkoa aiheutatte ihmisten elämässä.
Rahan, huvin tai minkä tahansa muun takia.
Ei ole vain yhtä uhria. Perässä tulevat perheet, kumppanit ja lapset.
Haluan teidän ymmärtävän sen.
Haluan myös kuulla muita uhreja.
Teidän tapaamisenne viimeksi teki hyvää.
Saan tilaisuuden puhua ihmisille, jotka tietävät, mistä on kyse.
En halua enää olla taakka perheelle. He ovat tehneet kaikkensa.
Tämä ei riipu enää heistä.
Minun pitää jatkaa elämää. Siksi tulin tänne.
Olen Grégoire, 46 vuotta ja mekaanikko.
Jouduin tyttäreni kanssa kotona ryöstön uhriksi.
Haluan ymmärtää, miksi tekijät tekivät sen, -
ja auttaa heitä, jotta he eivät tee sitä enää.
En pidä vankilasta.
On kamalaa nähdä ihmisten tulevan sieltä entistä pahempina.
Minäkin olen kyllästynyt siihen, etten pääse asian yli.
Olen kokeillut kaikkea, jotta asialle saataisiin piste.
En vain pysty siihen.
En ole enää sama mies.
Elämäni ei ole samanlaista.
Aiemmin se oli tätä parempaa.
Kiitos.
Olen Issa, 25 vuotta. Ryöstin minimarketin.
Olen ollut vankilassa neljä vuotta. Tulin laittamaan elämäni kuntoon.
Haluan päästä vapaaksi. Vaimoni on raskaana.
Haluan päästä väkivallasta eroon.
Jos voin vastata uhrien kysymyksiin, ehkä se auttaa heitä.
Olen Sabine. Minut ryöstettiin ja hakattiin kadulla.
Olin silloin 64. Siitä on seitsemän vuotta.
Skootteri ajoi ohi ja käsilaukkuni vietiin.
Raahauduin mukana. Se kaatoi skootterin.
Varas kaatui maahan ja oli raivoissaan.
Hän potki käsiä ja käsivarsiani ja haukkui minua.
Sen seurauksena tuli paljon terveysongelmia.
Olin sairaalassa kaksi kuukautta. Komplikaatioita tuli hyvin paljon.
Tulin tänne, jotta ymmärtäisin moisen väkivallan.
En ymmärrä sitä. En ymmärrä väkivaltaa.
En ymmärrä enää nuoria. Väkivaltaa ja aggressiivista kieltä.
Olen kuin vieraalla planeetalla.
En halua elää pelossa. Haluan jättää sen taakseni.
Siinä kaikki. Lopetan tähän.
Minä olen Thomas.
Olen tehnyt paljon typeriä asioita.
Olen nyt 44 vuotta. Olen ollut 19 vuotta vankilassa.
Elämäni on ollut synkkää.
Olen aina tuhonnut kaiken.
Haluan olla mukana tänään, -
koska yritän siirtyä kaidalle polulle.
Haluan kerrankin tehdä jotain myönteistä.
Vastaan kysymyksiinne. Jos siitä on teille apua, -
se on sentään jotain.
Olen ollut vankilassa yhdeksän vuotta. Vapaudun pian.
Ryöstin uhrit heidän kotonaan. Tulin tänne, jotta ymmärtäisin uhreja.
Haluan tulla ulos kuorestani.
Paljon kiitoksia teille kaikille.
Haluaako joku kertoa ensin oman tarinansa?
Olin supermarketin kassa.
Kerran miltei sulkemisaikaan mustapukuinen mies tuli sisään.
Hiihtonaamari, hanskat ja lentäjänlasit. Ne ovat kuin peilit.
Hänestä ei näkynyt mitään. Ei edes ihonväriä.
Hän sanoi, että se oli ryöstö.
Olin hyvin yllättynyt ja sanoin: "Mitä hemmettiä?"
Sanoin sen ääneen ennen kuin tajusinkaan.
Hän tuli luokseni, painoi aseen silmieni väliin -
ja kysyi: "Ymmärrätkö nyt?" Näin itseni hänen laseistaan.
Näin kasvoni, kun ase oli silmieni välissä.
Luulin hänen tappavan minut.
Hän laittoi kätensä olkapäälleni ja työnsi minut lattialle.
Sitten hän käski työtoverinikin lattialle.
Johtaja tuli, mies vaati rahaa, ja he menivät takahuoneeseen.
Näin lattian kassani alla. Pölyä, ruskea kuminauha, 20 sentin kolikko.
En tiedä, paljonko aikaa kului. Ehkä minuutti tai kymmenen.
Se tuntui tunnilta.
Tunnilta. Ruskea kuminauha, pölyä, kolikko.
Johtaja palasi ja kertoi miehen lähteneen. Hän oli kalmankalpea.
Nousimme ylös. Työtoverini itki, minä en pystynyt siihen.
Olen miettinyt, että jos olisin itkenyt, olisin toipunut paremmin.
Työtoverini näki painajaisia, -
mutta palasi töihin kaksi viikkoa myöhemmin. Elämä jatkui normaalisti.
Minä sen sijaan romahdin.
En tee mitään nykyään.
Minulle tulee kaikenlaisia pelkoja ulkona.
Kadulla, julkisissa kulkuvälineissä, kaupoissa.
En lähde ulos tai käy töissä. En voi viedä lapsia minnekään.
Katson televisiota. Otan lääkkeitä nukkuakseni ja mennäkseni ulos.
Katsoakseni tyttäreni tanssin. Muuten saan paniikkikohtauksen.
Kotityöt rasittavat minua. Tiuskin lapsille ja miehelleni.
He haluavat, että olisin kuten ennen. Kun hymyilin aina.
Nyt menetän malttini. Olen aina vihainen.
Olen kamala äiti.
Tekijää ei koskaan löytynyt. Hänellä ei ole kasvoja tai nimeä.
Ajattelen aina, että hän tulee takaisin. Tietenkin.
Hän näki minut ja tulee hoitamaan homman loppuun.
Teimme ilmoituksen siitä. Ehkä hän on vihainen. Ehkä olemme naapurit.
Mietin vain sitä. Kaiken aikaa.
Siinä se oli.
Kymmenen minuuttia viisi vuotta sitten.
Vain kymmenen minuuttia, ja vanha elämäni oli poissa.
Kymmenen minuuttia ei minkään takia. Rahan tai...
Haluaako joku puhua nyt?
Otatko tupakan? - Ei kiitos, olen lopettanut.
Hienoa.
Yksi meni tyttäreni huoneeseen. Kaksi muuta vei minut alakertaan.
He halusivat kassakaappini koodin.
Sanoin, etten muista. Se oli uusi, enkä pystynyt muistamaan sitä.
Sanoin, että se oli yöpöydälläni.
Hermostunut lähti ylös. Hän ei löytänyt sitä ja rikkoi tavaroita.
Minun kanssani pysynyt oli tyyni. Kysyin, missä tyttäreni oli.
Hän sanoi, että huoneessaan. Käskin tuoda hänet luokseni.
Hän hermostui toisen tyypin raivostumisesta.
"Onko se tosiaan siellä?" Vannoin sen olevan.
Hermostunut palasi ja sanoi, että siellä oli vain vaatteita.
Sanoin: "Ei lipasto, vaan yöpöytä."
Rauhallinen sanoi: "Sängyn vieressä, senkin idiootti."
Tyyppi meni takaisin ja palasi pian koodin kanssa.
Sanoin, että se oli oikea, ja he menivät kassakaapin luokse.
Sitten kuulin: "Nyt lähdetään."
Kolmas kaveri tuli alas tyttäreni huoneesta.
Sanoin: "Missä hän on? Päästäkää minut vapaaksi!"
He vain lähtivät. Huusin tytärtäni, mutta hän ei vastannut.
Huusin hänen nimeään monta kertaa.
Suussa oli raudan maku, kuin olisin pelännyt.
Pelkästään tästä kertominen tuo sen maun taas suuhun.
Olin hirvittävän peloissani.
Raahauduin lattiaa pitkin etuovelle.
Huusin viisi minuuttia. Naapuri tuli ja vapautti minut.
Ryntäsin tyttäreni huoneeseen. Hänet oli sidottu ja suukapuloitu.
Katsoin ja kysyin, oliko hänellä vammoja. Ei ollut.
Hänen kanssaan olleella oli ollut veitsi.
Hän kielsi sen oikeudessa, mutta tyttäreni näki sen.
Puolustus väitti, että tyttäreni oli erehtynyt.
Hänelle oli rankkaa, kun ei uskottu.
Olisin halunnut kuristaa heidät, mutta käteni tärisivät -
kuin milläkin surkimuksella.
Minun olisi pitänyt kuulla heidän tulonsa.
Ovi narisi. Tunnistin sen äänen.
He tulivat sisään ja menivät yläkertaan.
Sama juttu. Muistan ne äänet ulkoa, kunkin portaan narinan.
En silti kuullut mitään.
En tehnyt mitään.
Jälkikäteen vaivuin todella vakavaan masennukseen.
Me erosimme, ja yritykseni meni nurin.
Lopulta nukuin pakussani. Olin taju kankaalla.
Isäni sanoi, että elämässä piti olla hyvä isä ja hyvä aviomies.
Kasvoin yhdessä rikoskumppanini kanssa.
Hän on lähes kaksimetrinen. Outo keho, pitkät kädet.
Vannoin, etten tekisi keikkaa hänen kanssaan. Hän pisti liikaa silmään.
Tulikin kiire, joten suostuin. Hänet löydettiin heti.
Kytät näkivät, että hän oli idiootti ja minä aivot sen takana.
Yleensä en suunnittele keikkoja.
Tuntuu siltä, etten koskaan päättänyt mitään. Tartuin muiden tarjouksiin.
Se menee helposti pieleen. Mitään ei ole tarjolla.
On liian helppoa saada aseita ja kavereita mukaan rikoksiin.
Ryöstö kestää kolme minuuttia, ja saa kassan.
Kukaan ei anna töitä.
Tarvitsin rahaa, joten tein keikan.
Oli muita ryöstöjä sitä ennen ja paljon kaikkea muuta paskaa.
Kadun sitä, koska se meni liian pitkälle. En halunnut sitä.
Kuuntelin tarinanne. En osannut kuvitella puoliakaan niistä.
Ihan totta. Pyydän todellakin anteeksi.
Minulla ei ollut mitään nuoruudessani.
Minut otettiin huostaan, mutta en tehnyt noita valintoja.
Äläkä väitä, että etsit töitä. Etsitkö niitä?
Lähetitkö hakemuksia? Kävitkö työhaastatteluissa?
En käynyt, mutta näin perheeni kamppailun.
Työvoimatoimistokin toimii huonosti.
Onko se siis työvoimatoimiston syy? - En sanonut niin.
Totta. Älä syytä muita kuin itseäsi.
Teit sen valinnan. - Totta, en tehnyt hyviä valintoja.
Ei ollut sinun älykkyyttäsi. - Olenkin oikea nero.
Ole hyvä.
Anteeksi nyt, mutta Nawelle sanoi aiemmin, -
että häntä pelotti.
Haluan sanoa...
Luulen, että olet väärässä. Emme näe uhreja.
Heitä ei ole olemassa.
Ei kyse ole heistä, vaan rahasta tai luottokorteista.
Ei ole mitään teitä vastaan. Emme näe mitään adrenaliinin takia.
Jos näette toisenne, hän ei tee mitään. Hän ei tunnista sinua.
Jos minä tunnistaisin sinut, -
ylittäisin kadun ja juoksisin.
Pelkäisin, että tunnistat minut ja kutsut poliisin.
Ryöstön jälkeen pelottaa aina.
Ei sinulla ole pelättävää. Takaan sen.
Olen myöhässä. - Hän on huoneessasi.
Anteeksi, että olen myöhässä.
Ei se mitään.
En ole enää varma. - Mistä?
Miksi teen tämän? Ymmärtääkö hän, etten halua tavata häntä sen jälkeen?
Mitä hän sanoo? - En voi paljastaa sitä.
Sen voin kertoa, että välitin pyyntösi juuri kuten sovimme.
En arvannut, että se vaikuttaa minuun tällä tavalla.
Tämä on paskamaista.
On paskamaista kärsiä taas.
En ole vuosiin viillellyt itseäni. Olin jättänyt sen taakseni.
Veljeni näki, kun aloitin viiltelyn. Hän piti sitä ällöttävänä.
Ei se ollut niin. Desinfioin sen puhtaaksi.
Haluatko jotain juotavaa? Otatko kupin kahvia?
Tässä. - Kiitos.
Voimme keskeyttää tai lopettaa milloin tahansa.
Ei käy.
Olen huolissani sinusta, kulta. Anteeksi, se lipsahti.
Minun pitää tietää, että olet turvassa.
Että voit puhua ja saat tukea etkä jää yksin tämän asian kanssa.
Meidän pitää hoitaa viiltelyongelma ensin.
Ei se ole ongelma. En tee sitä enää.
Tuo ei riitä, Chloé. Annan sinulle hyvän terapeutin tiedot.
Ei olisi tarvinnut.
Kiitos, että saan olla täällä. - Saat Floran vanhan huoneen.
En kai häiritse? - Ethän toki.
En ole täällä kovin paljon. Huolehdimme lapsista vuorotellen.
Onpa kaunis.
Lapsenlapset tulivat. Syömme nugetteja ja ranskalaisia.
Kuulostaako hyvältä? - Kyllä.
Laitanko sinulle salaatin? - Ei tarvitse.
Kunhan vain on ketsuppia. - Tietenkin.
Meillä on pieni ongelma.
Issa ei tule tänään.
Hän ei pääse tulemaan. Olemme pahoillamme.
Miksi? - Tiedämme vain, että hän on eristyssellissä.
Halusimme kysyä, jatkammeko tapaamista ilman häntä.
Miksi hän joutui sinne? Laittoiko teidän ryhmänne hänet sinne?
Vankila tekee yhteistyötä kanssamme. Emme tiedä, mitä tapahtui.
Anteeksi nyt, mutta en ymmärrä tätä.
Tapaamiset ovat tärkeitä. Valmistauduimme monta kuukautta.
Issa ei ilmeisesti tule toimeen vartijoiden kanssa.
Tarvitaan vain sellin tutkinta, joka menee pieleen.
Onko joku, joka ei halua tapaamisen jatkuvan, -
kun ympyrä ei ole nyt täysi?
Ei se haittaa minua. - Ei minuakaan.
Grégoire? - Sopii minulle.
Haluan kiittää.
Se, mitä sanoit viimeksi...
Tuntui siltä kuin 50 kilon taakka olisi pudonnut harteilta.
Kolme vuotta psykiatrilla, ja sinä hoidit sen kolmessa tunnissa.
Tuntuu oudolta sanoa näin, mutta se on totuus.
Minun pitäisi kertoa teille uusimman tuomion syy, -
mutta niitä on ollut niin monta. Olen monipuolinen rikollinen.
Huumeet ovat olleet mukana koko elämäni ajan.
Tein kaiken ostaakseni niitä. Myin, petin ja huijasin.
Varkauksia, ryöstöjä, varastettua tavaraa, aseistettuja ryöstöjä.
25 vuoden ajan olen kulkenut vankilan ja ulkomaailman välillä.
Tai isoäidin luona. Vanhemmat luovuttivat toisen tuomioni jälkeen.
Viimeisin tuomioni on pisin. 13 vuotta.
Siihen aikaan pukeuduin sähkömieheksi.
Minulla oli kaikki varusteet. Näytin hyvältä.
Kävin vanhusten luona ja pelästytin heidät.
Vein kaiken, mitä löytyi. Yleensä ei ollut kovin paljon.
Eräänä päivänä yksi vanha ukko ei ollutkaan yksin.
Hänen luonaan oli tyyppi, jonka tunsin. Tyyppi, jota halveksin.
Tunnistin hänet heti, ja se meni hulluksi.
Lukitsin hänet sisään ja sekosin täysin.
Meni monta viikkoa ennen kuin minut löydettiin.
Oli helpotus, kun niin kävi. Olin selvästi ylittänyt rajan.
Sain 13 vuotta. Olin ansainnut sen -
kaikesta, mistä en ollut jäänyt kiinni.
En ymmärrä, miten en jäänyt kiinni, kun olin koko ajan sekaisin.
Olen aina pitänyt huumeista. Toisinaan pidän sitä typeränä.
Jos pitäisin musiikista tai maalaamisesta kuten kamasta, -
olisin ollut uusi Picasso. Se oli minulle suuri intohimo.
Muulla ei ollut väliä. Etsin kamaa, jotta saatoin vetää sitä.
Etsin ihmisiä, jotta saatoin vetää. Etsin paikkoja siihen.
Etsin huumeita vankilassa. Etsin huumeita ulkona.
Ei se ole mitään elämää.
Ei tulevaisuutta.
Oikeastaan olin harkinnut itsemurhaa.
Olin salakuljettanut lääkkeet sisään. Olin valmis.
Sinä päivänä, jolloin sen piti tapahtua, -
sain kutsun vierailuhuoneeseen. Siellä oli kummitätini poika.
Hän ärsyttää minua, mutta rakastin kummitätiä.
Hän kertoi, että kummitäti oli kuollut monta viikkoa aikaisemmin.
Hän oli jättänyt minulle vähän rahaa. 6 000 euroa.
En osaa sanoa, miltä se tuntui, -
mutta olen täällä nyt.
Haluaako joku sanoa jotain? Sabine?
Nassim?
Fyysiset vaivat voidaan parantaa. Alan olla paremmassa kunnossa, -
mutta minua pelottaa lähteä kotoa.
Pelkään katuja ja jalkakäytäviä.
Pelkään typerästi, että se tapahtuu jälleen.
Olen yhä helppo kohde. Varsinkin nyt, kun olen vanhempi.
Ensin yritin lähteä ulos ilman laukkua, kädet taskussa.
Se oli vain pahempaa.
Jos he haluavat rahani, he tulevat ottamaan sen taskuistani.
Heidän pitää kovistella minua ja riisua takkini.
Siksi olen pysynyt kotona seitsemän vuotta.
Kotonakaan ei ole hyvä olla. Asuntoni ikkunat ovat kadulle.
En kestä kadun meteliä. Skoottereita ja huutoa.
Siksi pysyttelen pihan puolella, makuuhuoneessa.
Sellaista se vain on.
Ei olisi pitänyt mennä ulos siihen aikaan.
En koskaan tehnyt niin aiemmin.
Viivyttelin kotona enkä lähtenyt varhain kuten yleensä.
Olisi pitänyt päästää irti laukusta. En tiedä, miksi en tehnyt niin.
Siinä oli vain pari asiaa.
Kun kuulen tarinanne, omani ei ole niin vakava kuin teidän.
Pitäisi päästä sen yli. Sanotaan, että se oli vain laukkuvarkaus.
Tiedän sen kyllä.
Se ei silti auta. - Se on vakavaa.
Anteeksi, että keskeytin, mutta se on vakavaa.
Enpä tiedä. - Onhan. Hän löi sinua.
Olit pitkään sairaalassa. - Se paskiainen mursi luitasi.
Jos joku tekisi äidilleni niin, tappaisin hänet.
Oletko kunnossa? Pelästytinkö sinut? - Et.
Ottakaa vain. Sitruunakakkua ja hasselpähkinää.
Leivoitko ne itse? - Eilen poikani kanssa.
Miten vanha hän on? - 11. Kokkaatko sinä?
En enää, kun asun yksin. En laita ruokaa itselleni.
Keikkaa varten ajan parran kokonaan.
Ostan hanskat ja hiihtonaamarit. Ainakin 50 kilometrin päästä.
Valitsen muiden asut. Jotain yksinkertaista, -
joka ei pistä silmään.
Hankin myös aseet.
Meitä oli neljä. Rikkaan tyypin talo.
Kuulimme, että hänellä ja vaimolla oli ainakin kuusi luottokorttia.
Saavuimme yhdentoista maissa. Piilouduimme altaan luokse.
Näimme avioparin liikkuvan sisällä. Ei lapsia.
Heillä ei pitänyt olla koiraa, mutta olin varuillani. Tarkkana.
Valot sammuivat. Odotimme vielä kaksi tuntia.
Puoli neljän maissa menimme sisään. Pation ovi oli auki.
Livahdimme sisään. Sitten kuului outo ja kova ääni.
En ymmärtänyt, mikä se oli.
Tuolilla oli kitara. Rikoskumppanini oli törmännyt siihen.
Meitä alkoi hermostuttaa.
Jähmetyimme paikallemme. Olimme kuin patsaat.
Mitään ei tapahtunut.
Perheellä oli kaksi lasta. Meitä oli neljä, heitä enintään neljä.
Olin silti valpas. Koskaan ei voi tietää, onko vaikka vieraita.
Herätimme heidät ja sidoimme ruokailuhuoneessa.
Löysimme kaksi korttia miehen lompakosta, naiselta ei mitään.
Vaadimme muita kortteja. Nainen sanoi, että oli vain ne kaksi.
Kysyin: "Miten ostat tavaroita?" "Saan käteistä mieheltäni."
Tietenkään hän ei halunnut kertoa meille.
Joku on aina sellainen. Useimmiten nainen.
Mies tajuaa, että kyse on rahasta, ja se voi olla nopeaa.
Tutkimme vaimon laukut, makuuhuoneen ja työpöydän.
Sitten löysimme kortit. Nainen ei suostunut antamaan koodeja.
Mieskin alkoi panna vastaan. Hän halusi näyttää, ettei ole heikko.
Aloimme tulla kärsimättömiksi. Päätimme painostaa miestä.
Rusikoimme häntä ja uhkailimme heitä aseilla.
Lopulta he antoivat PIN-koodit. Häivyimme sieltä ja hajaannuimme.
Käskin pitää matalaa profiilia. Ei pitänyt ostella tai rehennellä.
Muuten vetäisin heitä turpaan.
Yksi ei kuunnellut.
Hän osti prätkän viikkoa myöhemmin ja hänet pidätettiin.
Hän vasikoi meistä. Emme mahtaneet mitään.
Olet rohkea kertoessasi tuon. Kiitos sinulle.
Olen pahoillani siitä, mitä sinulle tapahtui. Pyydän anteeksi.
Älä turhaan. Et sinä tehnyt sitä.
Heille en voi antaa koskaan anteeksi.
Hei. Tule sisään.
Entä jos hän sanoo sinun valehdelleen?
Minkä suhteen? - En tiedä.
Miten suhtautuisit siihen?
Aluksi en valehdellut poliisille, mutta myöhemmin kyllä.
En voinut muutakaan. He kyselivät typeriä merkityksettömistä asioista.
Minä päivänä? Mihin aikaan? Miten usein?
Montako sormea? Montako senttiä?
En kertonut tärkeitä asioita. Heitä ei kiinnostanut.
He kysyivät sormien lukumäärää. Ei sitä, miltä se tuntui. Se sattui.
En kertonut, että pahinta oli, kun hän pysyi poissa.
Nukuin koulussa, koska olin ollut vähällä kuolla pelosta turhan takia.
Muistan kaiken.
Mitään ei ole tukahdutettu, tai miksi sitä nyt sanotaankaan.
Kyllä, osaan valehdella. Olen hyvä siinä.
Opin sen häneltä.
Miltä hän näyttää? Onko hän lihonut? - En osaa sanoa.
Pitäisikö pyytää häneltä lupa kuvan antamiseen?
Veljeni oli komea.
Äiti sanoi, että olin onnekas, kun oli veli, joka huolehti.
Menetin veljeni, kun tein ilmoituksen siitä.
Minulla ei ole enää veljeä.
Se surettaa minua, koska ihailin veljeäni.
Minun isoveljeäni.
Hei, isä. Kaikki on hyvin.
Mikä vika Nourin puhelimessa on? Numero ei toimi.
Voitko antaa sen?
Ei, vaan nyt. Hae se.
Ei se mitään. Voin odottaa.
Anteeksi, voisinko lainata kynää?
Kiitos.
Onko sinulla se? Sanoitko 14?
Miksi et tullut sovitusti?
Minun piti puhua yhden vangin kanssa röökeistä. Hän veti ohi.
Otimme yhteen, joten myöhästyin. Vartijat eivät halunneet kuunnella.
Miksi eivät? - He ovat kiukkuisia minulle.
Jouduin eristysselliin ihan turhaan. Eikä se ollut ensimmäinen kerta.
Sanoit, että sinun piti tavata toinen vanki.
Sinunhan piti tulla ajallaan meidän tapaamisiimme.
Lupasit meille ja sovittelijoille tulla kaikkiin viiteen tapaamiseen.
Sen takia olin suuttunut. Vartijat tiesivät, ettei syy ollut minun.
Miksi se ei olisi sinun syysi? Sinä tässä yrität huijata meitä.
Teit jotain, minkä takia myöhästyit. Piste.
Me odotimme täällä tyhminä.
Sabine, Thomas ja Nassime kertoivat tarinansa.
Edessä oli tyhjä tuoli, joka sanoi: en piittaa heidän tarinoistaan.
Et taida nyt ymmärtää... - Ei. Ymmärrän oikein hyvin.
Ei syy ole sinun, vaan työvoimatoimiston tai vartijoiden.
Ei koskaan sinun. Teoillasi ei ole mitään seurauksia.
Onko sinulla jotain tärkeämpää kuin olla täällä? Ehkäpä.
En tuomitse sinua. Sinun elämäsi, tee kuten haluat.
Ota silti ainakin vastuu siitä.
Sano asia ääneen. Älä keksi typeriä tekosyitä.
Minäkin mietin, mitä teen täällä. Voisin olla tyttäreni kanssa.
Miksi olla niiden kanssa, jotka tuhoavat elämän eivätkä ota vastuuta?
Sinä valehtelet! Oikeudessa oli ihan sama juttu.
"Ase ei ollut ladattu. Seurasin vain muita."
Yksi jopa väitti, ettei ollut siellä, vaikka DNA todisti sen.
Yksikään heistä ei katsonut minua! Yksikään ei katsonut tytärtäni!
Kukaan ei pyytänyt anteeksi häneltä! Hyi helvetti!
Halusin kuulla teidän tarinanne.
Anteeksi. - Ei se mitään.
Pidetäänkö tauko, Grégoire? - Ei tarvitse.
Issa?
Minulla on kysymys.
Minulla on kysymys siitä, mitä kerroit.
Miksi ette jatkaneet murtoja?
Eikö ollut helpompaa varastaa varastoista sulkemisajan jälkeen?
Ihmiset ja perheet ovat hankalia. Ettekö halunneet välttää heitä?
Ei ole niin helppoa varastaa myymälöistä tai varastoista.
Niissä on hälyttimet ja kamerat. Ne on suojattu paremmin kuin kodit.
Ehkä ei kaikkia, mutta...
Murrossa ei halua ketään paikalle, kodin ryöstössä taas haluaa.
Haluatteko sinne ihmisiä?
Haluatteko herättää heidät ja sitoa, tuhota heidän kotinsa?
Emme, mutta tarvitsemme PIN-koodit. Ei ole valinnanvaraa.
Teillähän on aseet. Ne ovat vaarallisia.
Aseella voi tappaa. - Muuten kukaan ei kerro mitään.
Ei voi sanoa: "Anna koodi, tai tönäisen sinut kumoon."
Ei kyse ole rahasta. Mekin tarvitsemme rahaa.
Onko teillä tarve varastaa sitä? - Ei toki. Saanko sauvan?
Voimmeko jättää sauvan pois? Sopisiko se kaikille?
Jos keskeytämme toisemme, voimme alkaa taas käyttää sitä.
Suostuvatko kaikki siihen?
Voinko jatkaa?
On totta, että ryöstössä meillä on naamarit ja aseet.
Olemme peloissamme. Emme tiedä, miten ihmiset reagoivat.
Sillä hetkellä, kun on menossa taloon sisään, -
luulen meidän pelkäävän uhreja enemmän.
Emme tiedä, onko vastassa joku tyyppi aseen kanssa.
Sisällä ei pelota enää niin paljon. Olen tyynempi, mutta vain vähän.
Siksi naamarit ja läimäytykset ovat vain ihmisten pelottelua.
Silloin uhrit tottelevat.
Ei mitään liian kovaa, vain läimäytyksiä.
Läimäytyskin on lyömistä. - Ei.
Aseilla, jaloilla ja nyrkeillä lyödään. Äiti läimäytti, isä löi.
Se on totta. Isä läimäytti minua, setä löi.
Kuten Sabinen suhteen. Hän löi sinua. Se oli liikaa.
Puhuit rusikoimisesta ja painostamisesta.
En tiennyt, mitä se tarkoittaa. - Me läimäytimme miestä.
Miksi sanot aina "me" etkä "minä"?
Oletteko jengi? Onko teitä monta?
Kuka häntä läimäytti? - Minä.
Mitä sen jälkeen tapahtui? - Katsoin vaimoa.
Näin, ettei vaimo halunnut antaa PIN-koodeja, vaikka häntä pelotti.
Ikään kuin perheellä ei olisi väliä. Hän asetti kaikki vaaraan.
Katsoin häntä silmiin, kun tähtäsin aseella poikaa päähän.
Se auttoi. Hän antoi PIN-koodit heti.
Yksi lähti nostamaan rahat automaatilta.
Hän soitti ja sanoi sen onnistuneen. Sitten me lähdimme.
Hallitsin tilannetta.
Oliko ase ladattu? - Oli, mutta eivät muiden.
Muut ovat kuumakalleja ja sekopäitä.
Jostain syystä olen... Olen erilainen.
En koskaan huuda. En koskaan itke.
En itkenyt oikeudessa. En itkenyt, kun äiti kuoli.
En olisi ikinä ampunut. En koskaan tappanut ketään.
En tekisi mitään lapselle. - Tähtäsit lasta päähän.
Siinä on kyse muusta kuin rahasta. Mieti sitä, jos haluat muuttua.
Eivätkö painajaisemme ole normaaleja? Sinä et ole normaali.
Ei ole normaalia olla itkemättä. Tai surematta äitiään.
Paitasi on hienon värinen. - Kiitos.
Viininpunainen. Pidän siitä. - Niin. Violetti.
Pikemminkin bordeaux. - Tumma roosa.
Niinpä kai. Värit ovat outo juttu.
Tämä on hyvää. Kiitos, Cyril. - Ja Sabine.
Hän leipoi Madeleine-leivokset. Ensi kerralla hän leipoo piirakan.
Nämä ovat hyviä. - Kiitos.
Mieheni ei pääse tuomaan minua ensi viikolla.
Etsimme sinulle kuljettajan. - Tästä menee myös busseja.
Aivan, hypätään bussiin.
Bussilla voi ihan hyvin tulla. - Ei aina.
Minulla on kavereita, jotka ryöstävät busseja.
Kyllä se siitä. - Tulen hakemaan sinut ensi viikolla.
Häntä ei löydetty, joten en saanut mitään korvausta.
En olisi ottanutkaan hänen rahojaan. Rahat eivät auta.
Olisin mielelläni halunnut nähdä, kun hänet tuomitaan.
Olisin tiennyt hänen kärsivän. Vankilassa erossa perheestään.
Luulin sen tekevän minulle hyvää, mutta se ei muuttanut mitään.
Tunsin itseni patsaaksi.
Miksi elokuvissa kutsutaan ohikulkijoita? - Statisteiksi.
Statisti. Se juuri minä olin.
Sanot, ettei raha auta, mutta raadoin maksaakseni korvaukset.
Samoin perheeni. Tuntui pahalta, kun uhrini olivat äveriäitä.
Yksi heistä löi polkupyörän lukolla.
Entä sitten? Hän pani hanttiin. - Niin.
Ilman sitä emme olisi hakanneet häntä, eikä olisi tullut silmävammaa.
Hän oli uhri, ja menimme liian pitkälle, mutta hän ei ole kuten te.
Kuunteletko, mitä sanot?
Kaveri menetti silmänsä. Oletko kokeillut elää yhdellä silmällä?
Ymmärrätkö, että sinun uhrisi kärsivät samalla tavalla kuin me?
Sanot olevasi pahoillaan, mutta et ymmärrä, että teit samoin.
Totta kai ymmärrän, että olen syyllinen. - Et tosissasi.
Ehkä tiedät olevasi syyllinen, -
mutta et tunne olevasi vastuussa.
Juuri niinhän se on. Kiitos, Yvette. - En tajua sitä.
Mieti sitä. Olet fiksu. Sinun pitää ajatella tätä asiaa.
Ei, älä!
Ei!
Vauhtia! Hyvä!
Kyllä!
Ei helvetti! 7.20!
7.20! Helvetin helvetti!
Miksi huudat noin?
Mikä idea tapaamisessa on? Pitääkö hänen kokea se uudelleen?
Tiedättekö, miten pitkään häneltä kesti toipua siitä?
Tai millainen hän oli, kun tapasin hänet?
Hän oli 15-vuotias pornotähti. Teki kaikkea, ei nauttinut mistään.
Kestin sitä rakkaudesta. Aloitimme alusta kuin teini-ikäiset.
Hän selvisi siitä, koska hän on fiksu ja hyvin rohkea.
Hän on myös hauras. - Kuunnelkaa.
En tunne häntä yhtä hyvin kuin te, mutta hän haluaa tavata veljensä.
Minun tehtäväni ei ole tuomita, onko hän oikeassa sen suhteen.
Luon vain hyvät olosuhteet keskustelulle.
Jos vetäydyn tästä, halu keskusteluun jää jäljelle, -
mutta turvallinen rakenne on poissa, ja siinä käy huonosti.
Mehdi, uskon tähän menetelmään.
Uskon Chloéen. Hän selviää siitä. Teemme töitä sen eteen.
Hän ohjailee Chloéta yhtä hyvin kuin te.
Hän sai uskomaan, että se oli rakkautta.
Hän on huijari, siinä kaikki.
Anteeksi nyt. - Ei se mitään.
Onko kaikki hyvin? - On, tuli vain viivytys.
Entä sinulla? - On, kiitos.
Tiesitkö, että Mehdi kävi täällä? - Kyllä. Et kai pelästynyt häntä?
Haluatko puhua siitä? - En.
Ymmärrän, että hän on huolissaan, mutta minä en ole.
Nyt kun Mehdi tietää asiasta, se voi muuttaa tätä.
Se voi horjuttaa sinua. - En usko.
Ei tunnu siltä. - Sinä tiedät parhaiten.
Vaikka Mehdi tukeekin sinua epäilyksistään huolimatta...
Kuten aina. Jos minut siepattaisiin viidakossa, -
unohtakaa poliisi ja kutsukaa Mehdi paikalle.
Mietin asiaa, ja minullakin on kysymyksiä Benjaminille.
Tietyistä yksityiskohdista. Asioita, joihin olen halunnut vastauksen.
Selvä. Käydään ne läpi. - Anna ne hänelle ennen tapaamista.
Miksi se on tärkeää sinulle? - Jotta hän ehtii valmistautua.
Entä jos hän ei osaa vastata? - Ei osaa vai ei halua?
Miltä se tuntuisi? - Ei se juuri muuta asiaa.
Ajattelisin kai, ettei hän tajua mitään.
Ehkä minun piti tehdä tämä, jotta ymmärtäisin sen.
Tai ehkä miettisin, miksi odotan taas asioita häneltä.
Tapaamisessa voi tapahtua mitä tahansa -
paitsi fyysistä ja verbaalista väkivaltaa. Selvitetään rajasi.
Meidän pitää miettiä, mitä et tosiaankaan halua kokea.
Mikä on pahinta, mitä hän voisi sanoa? Mitä rajaa hän ei saa ylittää?
Tänään minusta ei tunnu kovin...
En tiedä, pystynkö jatkamaan.
Teidän tapaamisenne tekee minulle hyvää, -
mutta taitaa olla liian myöhäistä.
Minun olisi pitänyt tehdä tämä aikaisemmin.
Tuhlasin niin paljon aikaa seitsemässä vuodessa.
Pilasin kaiken.
Annoin suhteen lapsiini kuihtua olemattomiin.
En tapaa pojanpoikaani.
En mennyt katsomaan hänen pikkusiskoaan, kun tämä syntyi.
En edes tunne häntä.
Siksi poikani on pettynyt minuun.
Hän ei ymmärrä, mutta pelkään kävellä asemalle.
Pelkään mennä junaan. Pelkään jopa autossa.
Olin sentään ajo-opettaja.
En kerro sitä hänelle, koska se on säälittävää. Olen säälittävä.
Keksin selityksiä. Valehtelen kaikille.
Sanon, että kaikki on hyvin, -
mutta katson kotona televisiota ja puhun itsekseni kuin mielipuoli.
Minulla on nettiyhteys, jota en käytä.
Tuhlaan aikaani.
Olen tuhlannut kaiken aikani.
Odotin eläkkeelle pääsemistä. Halusin tehdä paljon.
Matkustella.
Tehdä jännittäviä asioita kuten te.
En tee mitään. Ei minusta ole mihinkään.
Elämäni on pysähtynyt. Se on kadonnut.
Nyt on liian myöhäistä.
Ei hätää. - Ei ole liian myöhäistä.
Minäkin tunnen samoin. Mietin, miksi en tehnyt tätä aiemmin.
Ei ole silti liian myöhäistä. - Et ole säälittävä.
Et pelännyt tavata meitä idiootteja. - Pelkäsin kyllä.
Sittenhän on vielä paremmin. - Olit hyvin rohkea.
Voit luoda uudelleen siteet sukuusi. - Poikasi ymmärtää kyllä.
Niin, aikaa on vielä. 10 - 15 vuotta, päiviä riittää.
Se on pitkä aika. - Niin on.
Niin monta tuntia ja päivää.
Hyvästä nettiyhteydestä on aina apua.
Mitä te nauratte?
Keikalla ei mieti ketään muuta. - Eikö edes vanhempia?
Silloin miettii laukkuja ja kassakaappeja. Äitini on kuollut.
Kuten sanoin, isäni oli oikea paskiainen.
Niin, sinun isäsi. Sanot, että äitisi kärsi.
Etkö koskaan halunnut pärjätä, jotta hänen elämänsä ei kärsisi?
Kerro äidillesi tästä ohjelmasta. Käsittelettekö perheväkivaltaa?
Totta kai, kaikenlaisia rikoksia.
Myös lasten pahoinpitelyä.
Ei minua pahoinpidelty. - Vyöllä lyöminen ja iskut ovat sitä.
Kyllä. - Eihän.
Kyllä se on niin.
Eikö äitisi kertonut poliisille? Se sika saisi rangaistuksensa.
Haluaako veli pyytää anteeksi? - Asia ei ole niin yksinkertainen.
Hänkin haluaa anteeksipyynnön, koska sisko teki ilmoituksen.
Hän haluaa anteeksiannon molemmin puolin.
Sisko ei hyväksy sitä. Hän ei ole valmis siihen.
He eivät siis voi tavata. Kuten useimmiten käy.
Ei se mitään. Dialogi käynnistettiin silti.
Tiedän sen, mutta...
He ovat päässeet niin pitkälle, että heidän on tärkeää tavata.
Ei mihin hintaan hyvänsä. Meidän tehtävämme on auttaa toipumisessa.
Ei aiheuttaa enempää harmia.
Meillä ei ole varaa virheisiin.
Jos teemme uhrista jälleen uhrin, restoratiivinen oikeus on mennyttä.
Mitä hemmettiä? Sen pelastaminen ei ole minun ongelmani.
Jos tapaamisesta on haittaa Chloélle, sitä ei järjestetä.
Olen silti varma, että hänen toipumisensa riippuu siitä.
Sama koskee veljeä.
Veli tuomittiin, ja hän istui kolme vuotta vankilassa.
Hän ei silti vieläkään ymmärrä tekoaan. Nyt hänestä on tulossa isä.
Vain Chloé voi saada hänet myöntämään teon ja pääsemään sen yli.
Vankila on tylsä paikka, mutta on ruokaa, asunto ja tekemistä.
Asunnottomat varmaan miettivät, että pitäisi hyökätä jonkun kimppuun.
Katto pään päälle, TV, terapiaa, sosiaalityöntekijöitä ja joogaa.
Me muut emme saa sitä.
Ymmärrän, mitä tarkoitat.
Sitä on vaikea selittää, mutta ei se ole sellaista täällä.
Koronasulkujen aikaan uutisissa oli ihmisiä, jotka sekosivat viikossa.
Moni sanoo, ettei viisi vuotta ole mitään. Ei kymmenenkään vuotta.
Älä ole huolissasi. Me maksamme kyllä.
Me kärsimme. Olemme lukkojen takana. Ei ole mitään oikeuksia.
Mikä tuo haju on? Tulee nälkä.
Se on Karibianmeren ruokaa.
Rakastan sitä. - Maista vain.
Ne ovat sovitteluryhmäni mieheltä.
Tässä on samosaa.
Michel?
Nämä on friteerattu. - Todella hyvää.
Totta, jopa haaleina.
Otatko tätä? - Otan.
Älä syö liikaa. Martine on laittanut illallista.
Minulla on myös rommipunssia. - Inkivääriä ja kurkumaa?
Haluatko maistaa? - Ei kiitos.
Se on vahvaa.
Mitä sinulla on? - Ananasta.
Älkää juoko liikaa.
Tämä tekee hyvää.
Puhun nyt suoraan. Olen tavannut teidät yhdeksän kertaa -
ja huomannut, että odotuksenne ovat kovin erilaiset.
Voi olla vaarallista tavata, kun odotukset eivät ole samanlaiset.
Minä varmistan turvallisuutesi, eikä niin ole tässä tapauksessa.
Voisitko kertoa siitä lisää? Nyt kuulostan jo sinulta.
Miksi luulet, että odotukset ovat...
Sinulla on tietyt odotukset, samoin herra Delarmella.
Emme pysty toteuttamaan niitä odotuksia.
Miksi ette?
Ensinnäkään herra Delarme ei halua kysymyksiäsi etukäteen.
Mitä se tarkoittaa?
Hän haluaa kuulla ne suoraan, jotta hänen vastauksensa ovat spontaaneja.
Se on kuulemma sinun parhaaksesi. - Ei. Hän ei halua, että määrään.
Jos en paljastaisi kysymyksiäni, hän haluaisi nähdä ne.
Tai sitten hän haluaa mahdollisuuden olla vastaamatta.
Hän voi sanoa, ettei tiedä tai muista.
No, esitän kysymykset sitten kasvotusten.
Uskon hänen vastaavan.
Tiedän jo hänen vastauksensa. Haluan kuulla ne häneltä.
Entä jos hän ei vastaa? - Olen valmistautunut siihen.
Mitä muuta?
Meidän pitää pohtia anteeksiantoa.
Pyytääkö hän minulta anteeksiantoa?
Miltä se tuntuisi?
Voihan hän aina yrittää.
Mitä antaisin anteeksi? Vaikka hän myöntäisi tienneensä, mitä teki, -
en tiedä, haluanko antaa anteeksi.
Sinun pitää pohtia sitä.
Mieti ylipäätään anteeksiantoa.
Sen antamista. Ja pyytämistä.
Haluaako hän, että pyydän häneltä anteeksi?
Haluaako hän sitä?
Mitä mieltä olet? Ymmärrätkö sen? Mitä sanot siitä?
Olette tavanneet monta kuukautta, ja hän sanoo yhä niin.
Et valmistele häntä, vaan vain minua! Minä paiskin töitä -
ja herätän kaikki aaveeni. En koskaan pyydä häneltä anteeksi!
Hän on sairas!
Sinä päätät sen, ja valmistelen veljeäsi sitä varten, ettet tee sitä.
Vaikka kieltäydytkin, pystytkö ottamaan sen vastaan?
Kestätkö sen, että hän pyytää sinua pyytämään anteeksi?
Ei tarvitse vastata nyt. Mieti rauhassa.
Tiedän kyllä. Harkitsen asiaa ja puhun terapeuttini kanssa.
Se on hyvin tärkeää. - Niin.
Ymmärrän säännöt.
Välillä tuntuu pahalta, että suojelet meitä molempia tasapuolisesti.
Ymmärrän sen.
Mikä tämä on?
Painu helvettiin!
Hei, mitä kuuluu?
Hei. Hei, Sabine.
Hei. Anteeksi nyt.
Olimme jo huolissamme. - Minä eksyin.
Terve. - Hyvä, että tulit.
Ajoin tänne. Kaikki on muuttunut. En tunnistanut mitään.
Sisko sanoi, ettei halua minua takaisin vanhoille kulmille.
Asun hänen luonaan 30 km:n päässä.
Vapaudut ja tulet heti takaisin. Et tajua mitään.
Pelkäsivätkö vartijat hyökkäystä? - Minua ei päästetty sisään.
Pelkäsit, että Grégoire tulisi etsimään sinut käsiinsä.
Onko hän isosisko? - On. Soitin hänelle tapaamisten välillä.
Hän tuli käymään. Emme olleet nähneet kai seitsemään vuoteen.
Soititko hänelle? - Kyllä.
Sanoin tapaavani uhreja, ja yksi heistä toi mieleen hänet.
Minäkö? - Kyllä. Täysin.
Sanoin ymmärtäväni, jos hän ei haluaisi tavata.
Olin ymmärtänyt monta asiaa, jotka hän sanoi kymmenen vuotta sitten.
Hautasitteko sotakirveenne? - Mitä?
Teitte sovinnon. - Sovitte kiistat.
Kyllä vain.
Haudata sotakirveensä. Aika hyvä.
Sanoin asianajajalle, etten se ollut minä. Hän vain kyseli.
Yksi asiakas oli alkanut kuvata, ja siinä kuului minun ääneni.
Asianajaja sanoi, että jos se en ollut minä, -
hän todistaisi asian äänianalyysillä.
Muuten hän antaisi sen olla.
Sanoin, etten se ollut minä.
Hän pyysi äänianalyysin, ja kappas vain. Se olinkin minä.
Olet ihan hullu.
Miksi valehtelit? - En arvannut, että tulos olisi se.
Asianajajakin sanoi minua idiootiksi. Nyt olemme kusessa.
Et ymmärrä lakimiesten tarkoitusta.
Luulin hänen puolustavan minua paremmin, jos pitää minua syyttömänä.
Aivan, et ole ymmärtänyt sitä. - Mokasin yhä uudelleen.
Olen surkea rikollinen. Minun pitää lopettaa.
Luuletko pystyväsi siihen? - Kyllä, vaimoni ja poikani takia.
Vaimoni on oikea aarre. Hän käy töissä ja lähettää rahaa.
Olen hänelle velkaa. - Entä sinä, Nassim?
En voisi tehdä sitä enää. Näkisin kaikkien teidän kasvonne.
Nautin myös vapaudesta. Vasta neljä päivää, mutta...
Mitä aiot tehdä?
Kävin vankilassa tilauksenkeräilijän kurssin.
Ensi viikolla on työhaastattelu. - Pidetään peukkuja.
Entä sinä? - Minäkö?
En usko, että selviäisin.
Entisen vangin on lähes mahdotonta saada töitä. Anteeksi nyt, Nassim.
Olen kokenut sen. Ulkona on rankkaa. Nopeaa ja mutkikasta.
Pitää täyttää hakemuksia, enkä ole hyvä sellaisessa.
Menetän malttini. Olen rauhallinen täällä, mutta toisinaan...
Saatat siis ryöstää meidät uudelleen.
En tekisi sitä teille. - Miksi et?
En hyökkäisi kimppuunne. Tunnemme toisemme.
Entä sitten?
Niin se vain on.
Mistä sinä puhut? Onko lomakkeiden täyttäminen rankkaa?
Täällä elämä on kovaa. On tylsä piha ja huonot sängyt.
Mistä sinä puhut? Voin täyttää sinun lomakkeesi.
Soita vain. Jos joudut takaisin linnaan, lyön sinua.
Jätin koulun 9. luokan jälkeen. - En minäkään mennyt opiskelemaan.
Sinäkö teit tuon hymiön? - En.
Voin ommella nappisi. Minulla on ompelutarvikkeet mukana.
Tämä ei ole hassumpi.
Taskua varten. Tämä sopii paremmin. Vaiko tämä?
Se on vähän liian heleä.
Kiitos, Sabine. Tämä on lempipaitani.
Teen sen nyt. Ostin sinulle varapaidan.
Ole hyvä.
Tarkoitatko, että lähdit ulos? - Kyllä, kävin ulkona eilen.
Oli hyvä sää.
Michel lähetti viestin. Hän toivottaa onnea.
Istu tähän.
Onko siinä mukava olla?
Otatteko jotain juotavaa?
Tervetuloa.
Jos haluatte pitää tauon, sanokaa vain.
Hyvä. Sovimme, että rouva Delarme puhuu ensin.
Ole hyvä, Chloé.
Asumme kumpikin täällä, mutta en halua meidän törmäävän toisiimme.
Haluan meidän sopivan asioista ja pitävän niistä kiinni.
Aiotko käydä äidin haudalla? - Kyllä.
Milloin käyt siellä? - Viikonloppuna.
Selvä, en mene sinne viikonloppuna. Etkä sinä käy siellä arkena.
Sopiiko? - Sopii.
Käytkö elokuvissa?
Siinä isossa leffateatterissa. Perjantaisin tai lauantaisin.
Sitten en käy niinä päivinä. Saat myös sunnuntait.
Käytkö keskustan teatterissa? - En tiedä.
Pitäisikö kirjoittaa tämä muistiin? - Kyllä, kiitos.
Käytkö uimahallissa? - En.
Saat lauantait ja maanantait.
En käy ostoskeskuksen ravintoloissa. Keskustassa saat joka toisen päivän.
Tiistait, torstait ja lauantait.
Sopiiko se? - Kyllä.
Näytät ihan äidiltä.
Olet kaunis.
Esitän nyt kysymykseni.
Rikoitko sinä kylpyhuoneen lukon Rue Merlinillä?
Olitko se sinä?
Olin.
Sinäkö satutit Pilouta?
Kyllä.
Heititkö laatikkoni roskiin? Huoneessani olevan pahviluolan.
Kyllä.
Paistoit ensi kertaa vohveleita Rue Merlinillä joulun jälkeen.
Puhuit äidin kanssa keittiössä. Hän oli juuri murtanut ranteensa.
Kun tulin paikalle, lakkasitte puhumasta.
Sanoiko hän jotain minusta?
Yrittikö äiti saada sinut lopettamaan?
Yrittikö? - Kyllä.
Oliko muita uhreja? - Ei.
Eikö edes Héloïse? - Ei, vannon sen.
Miksi sitten minä?
En tiedä.
Niin vain kävi.
Benjamin?
Etkö tiennyt, etten halunnut sitä?
Kiitos, että vastasit kysymyksiini.
Jos tapaamme jossain muualla, en varmaan tervehdi sinua.
Toivon myös, ettet sinäkään tervehdi.
Chloé? Oliko tässä kaikki, mitä halusit kysyä?
Benjamin?
Haluatko esittää kysymyksesi nyt? - Ei tarvitse.
Oletko varma?
Haluatko, että autan muistamaan pyyntösi tai esittämään ne?
En.
Voimme pitää tauon.
Mikäli haluat selvittää ajatuksiasi. - Ei tarvitse.
Eikö sinulla ole kysyttävää?
Eikö ole mitään pyyntöjä? - Ei ole.
Haluan kiittää teitä molempia -
luottamuksesta, jota osoititte minua kohtaan tässä.
Kiitos samoin.
Chloé?
En ole enää vihainen sinulle.
Hyvää jatkoa.
Teen töitä vankeinhoidossa kuten osa teistä.
Tiedän, miten helposti tuntee olevansa yksin -
ja ehkäpä hyödytön ja avuton työssämme, vaikka tekee parhaansa.
Joskus tuntuu siltä, ettei se millään riitä.
Siksi ymmärrän, mikä tuo teidät tänne.
Sanon suoraan, että restoratiivinen oikeus on kamppailulaji.
Se on kaikkea, mitä tämä aika vihaa.
Tähän päättyy viides tapaamisemme. Kiitos vielä kerran.
Se vaatii aikaa ja on epävarmaa. Se ei toimi kaikilla.
Ei voi tietää, miten kauan siihen menee.
Kun sen on tehnyt pariin kertaan -
ja kertoo kollegoille, ystäville ja perheelle, -
että lopuksi uhrit ottivat selfieitä vankien kanssa, -
osa ihmisistä nimittää naiiviksi.
Toiset sanovat, että se on kuin taikaa.
Tiedätte silti, että tekemänne ei ollut taikaa.
Se oli vain työtä.
Judith, halusin kiittää ja kertoa, että minulla menee hyvin.
Tunsin suurta surua ja suuttumusta ennen tapaamista.
Vihaakin. Jätin sen taakseni.
Minun piti lopettaa hänen yhdistämisensä muihin miehiin.
Tapasin ison, pahan suden. Se oli veljeni. Se ei tappanut minua.
Eikä se vie henkeäni nytkään.
Kun mietin sitä nyt jälkeenpäin, se tapahtui ja oli kamalaa.
Ei niin paha kuin isän kuolema tai ystävän sairastama syöpä.
On hyvä, että vihasin häntä. Nyt alan olla valmis rakastamaan.
Suomennos: Ilse Rönnberg Scandinavian Text Service