Ovo je prvi put
Vidio sam "Z", ruski ratni znak.
Bolnica je opkoljena.
Deseci liječnika, stotine pacijenata i mi.
Nemam iluzija o
što će biti s nama ako nas uhvate.
24. veljače 2022.
Grad izgleda normalno.
Netko mi je jednom rekao: "Ratovi ne počinju eksplozijama.
Počinju šutnjom."
Kada smo shvatili da je invazija neizbježna,
naš tim je odlučio otići u Mariupol.
Bili smo sigurni da će to biti jedna od glavnih meta.
Ali nikada nismo mogli zamisliti razmjere
i da bi cijela zemlja bila napadnuta.
Sat vremena nakon što smo stigli,
prve bombe pale su u predgrađe grada.
Vojna baza s protuzračnim sustavima.
Rusi krče put ratnim zrakoplovima.
Ogromna luka, industrijski grad,
most do Krima.
Bili smo ovdje prije osam godina kada ga je Rusija pokušala uzeti.
I, bez sumnje, pokušat će ponovno.
Vozimo se na lijevu obalu,
dijelu grada koji je najbliži Rusiji.
Ovo je prva osoba
razgovaram s danas.
Ne znam da li da nastavim snimati
ili je pokušajte smiriti.
Bio sam u krivu.
Sat vremena kasnije, granate su pogodile ovo susjedstvo.
Nema direktiva
evakuirati grad,
ali neki ljudi svejedno odlaze.
Razumijem njihov bijes.
Njihova zemlja je napadnuta.
To je i naša zemlja,
i moramo ispričati njegovu priču.
U gradu gotovo da nema pravih skloništa od bombi,
pa se ljudi skrivaju u podrumima svojih stambenih zgrada.
Odjednom se svjetla gase.
Šaljemo video zapise i fotografije
našim urednicima.
Rat je počeo.
Ukrajina je sada nacija u ratu.
190 000 ruskih vojnika i njihovih opunomoćenika
koji dolaze sa sjevernih, istočnih i južnih granica Ukrajine.
Rusija se brzo kreće.
Nakon što je Putin prestao govoriti,
na znak su započeli projektili i zračni napadi.
Sirene za zračnu uzbunu uključivale su se i isključivale.
Harkov na istoku i Mariupolj na jugu
oba su se našla pod žestokom paljbom.
U zraku je pravi bijes.
Mržnja prema Vladimiru Putinu je... opipljiva.
26. veljače.
Ovo je sustav hitnog emitiranja.
Rusi počinju opkoljavati grad,
zauzimanje gradova i blokiranje puteva na periferiji.
Otišla je četvrtina stanovnika.
Ali većina je odlučila ostati.
Ovo je Terrasport fitness centar.
Sada je to jedno od najvećih improviziranih skloništa
u gradu.
Ljudi stavljaju traku na ogledala kako bi se stvorilo manje fragmenata
kad padaju bombe.
Ova žena,
ona je ta kojoj sam rekao da ostane kod kuće prvog dana.
Ispričavam se.
Drago mi je da je dobro.
Dok gledam svu ovu djecu,
Mislim na svoje kćeri.
Oni također moraju napustiti svoj dom zbog ovog rata.
Vijesti dolaze iz cijele Ukrajine,
i ne mogu prijeći preko tog osjećaja
da će se nešto strašno dogoditi ovom gradu.
Projektili ispaljeni na civilne lokacije,
prema Ukrajincima,
iako Rusi kažu
ne gađaju civile.
Njihova najgora noćna mora se ostvaruje,
tisuće građana pokušava pobjeći iz zemlje.
A oni koji su ostali popunili su skloništa
usred straha od raketnih napada preko noći.
Ukrajinski vojnici vole ove
čvrsto su obranili Mariupolj
jer je, kao velika luka, ekonomski vitalna,
i kao veliki grad samo 30 milja od Rusije,
to je strateški.
Za obje strane u ovom ratu, to je prava nagrada.
27. veljače.
Vojnici patroliraju oko Hitne pomoći broj dva,
par kilometara od prve crte
na rubu grada.
Do sada se Rusi nisu uspjeli probiti.
Prvi put u Mariupolju,
Čujem zvuk borbenog aviona.
Vojnici su napeti
i ne žele da se snimaju.
Prekinuti smo
sirenom hitne pomoći.
Evangelina, četiri godine.
Američki dužnosnici upozoravaju
da se ruske snage okreću svojoj staroj i brutalnoj taktici
postavljanja opsade gradova
dok izdaleka gađaju civile i infrastrukturu.
...ova kaznena artiljerija
i zračni napadi.
Teški gubici, pljušte neselektivno granatiranje
na stambenim zgradama,
sveučilište u plamenu.
"Pokažite ovo Putinu", rekao je liječnik
novinaru AP-a.
Liječnik je želio da Vladimir Putin vidi, citiram,
"oči ovog djeteta i uplakani doktori".
Svatko tko želi napustiti Mariupolj
vjerojatno mora krenuti na put do sutra,
nakon čega se očekuje zatvaranje zadnje rute izlaza.
2. ožujka.
Ruski napadi uzrokuju probleme s internetom
i struja.
Svi međunarodni novinari
sreli smo se u Mariupolu otišli.
Ali odlučili smo ostati s liječnicima nekoliko dana.
Vozimo se na lijevu obalu,
gdje se vode najteže borbe.
Ova žena je stajala
na svom balkonu kad je granata pogodila kuću
na suprotnoj strani ulice.
Ali granate ne pogađaju samo lijevu obalu.
Ovih dana napadi se događaju po cijelom gradu.
Dječak je igrao nogomet
sa svojim prijateljima kada je počelo granatiranje.
Noge su mu bile potpuno raznesene.
Ilya, 16 godina.
Linija fronte se približava.
Poslali smo sve fotografije i video snimke.
Napomena urednicima: grafički sadržaj.
Ovo je bolno.
Ovo je bolno gledati.
Ali mora da je bolno gledati.
U lučkom gradu Mariupolju,
lokalni dužnosnici kažu da se strahuje od stotina žrtava.
Otac izgubljen u tuzi
nad tijelom svog 16-godišnjeg sina Ilye.
Nestalo je struje.
Internet je nestao.
Rusi dolaze.
Mariupolj čeka svoju sudbinu.
3. ožujka.
Granatiranje je stiglo
kvart oko bolnice.
Pacijenti su ganuti
daleko od prozora,
i dan za danom,
uvjeti u bolnici se pogoršavaju.
Ovo je jedan od dječaka koji je pogođen
dok je igrao nogomet.
Doktori mu se smiješe,
ali čujem šapat da mu možda treba amputirati nogu.
Gotovo da više nema antibiotika koji bi zaustavili sepsu.
Internet i telefoni
prestali raditi,
a našim uredništvima šaljem kratke depeše
preko satelitskog telefona.
Mrtvačnica je puna, pa liječnici tijela odlažu u pomoćne prostorije.
Ostajemo i spavamo u bolnici.
Zasad se čini da je to najsigurnije mjesto.
S naše osmatračnice
na sedmom katu bolnice,
Vidim da se bitka na prvoj liniji nastavlja.
Rusi i dalje pokušavaju prodrijeti u grad.
Kyryl, 18 mjeseci.
Cijelu noć sjedimo
na sedmom katu bolnice,
nadajući se da ću uhvatiti vezu,
pronaći način da izbacimo ove slike.
Ništa ne radi.
Razmišljam o svemu što je ova zemlja prošla
u proteklih osam godina,
sve što sam snimio.
Revolucija dostojanstva.
Aneksija Krima.
Ruska invazija Donbasa.
MH17.
Opsada zračne luke Donjeck.
Rat koji se čini beskrajnim.
Tisuće su umrle.
Nastavljamo snimati.
I stvari ostaju iste.
Još gore.
Propaganda sve okreće naglavačke.
Mislim na svoje kćeri.
Rođeni su u svijetu u ratu.
Volio bih da ih sada mogu vidjeti.
Ali sve što imam je satelitski telefon
za kratke pozive urednicima.
Kažemo im: "Mariupolj je pod opsadom.
“Rusi ubijaju civile.
“Držimo se.
Recite našim obiteljima da ih volimo."
Evakuacije dva opkoljena grada u Ukrajini
odgađaju se zbog izvješća da
Rusija krši privremeni prekid vatre.
Grad je opkoljen ruskim trupama,
i nema izlaza,
pa i za bilo kakvu humanitarnu pomoć.
U Mariupolju je situacija stvarno teška.
Kurir koji je planirao evakuirati ljude odande,
a čuli smo da se to nije dogodilo,
da su ruske snage nastavile granatirati grad.
To je rekao gradonačelnik.
Hm, nemamo informacija u stvarnom vremenu
onoga što se događa u gradu.
Ovo je jedini radio signal
sada možete uhvatiti u Mariupolu.
Tijekom sljedećih tjedana Rusija će bombardirati zgrade,
prekinuti struju, vodu, opskrbu,
i na kraju, najvažnije, mobitel,
radijski, televizijski tornjevi.
Moramo izaći iz bolnice
pokušati pronaći vezu,
da vidim što se događa s gradom.
4. ožujka.
Trgovački centar u blizini bolnice je uništen.
Dok tražimo vezu,
idemo od susjedstva do susjedstva.
Kuće koje smo vidjeli da stoje prije nekoliko dana su uništene.
Pratimo dim.
Kuće pogođene granatama gore.
5. ožujka otvoren je humanitarni koridor.
Vozila su pobjegla iz grada,
samo da bi ga blokirale ruske snage.
Tada je cesta zatvorena.
Crveni križ, policija,
Ukrajinski vojnici pokušavaju pomoći i smiriti ljude.
Što više ljudi shvaća
da su zarobljeni,
što očajniji postaju.
Grad se toliko promijenio, tako brzo.
Kad smo bili u bolnici,
jedan od doktora mi je rekao,
“Rat je kao rentgen.
Sva ljudska unutrašnjost postaje vidljiva."
„Dobri ljudi postaju bolji.
Loši ljudi još gori."
Ali mislio sam,
“Nisu samo bombe, nedostatak hrane, vode.
"To je izolacija, nemogućnost kontakta s rodbinom,
da saznam što se događa u drugim gradovima."
Ljudi pune mobitele iz generatora
samo da ih koristim kao svjetiljke.
Odrezati.
Osjećamo se isto.
Još uvijek ne možemo poslati naše slike.
Te noći,
dok gledamo topničku pucnjavu,
naši telefoni iznenada pokupe vezu.
Podijelio sam snimak u isječke od deset sekundi,
postaviti tri telefona na prozorsku dasku i poslati.
Bombe su nastavile pljuštati
u južnoukrajinskom gradu Mariupolju,
koja je bila potpuno okružena ruskim trupama.
Rusi kažu
ne gađaju civile.
Ovo je 18-mjesečni Kyryl.
Liječnici pokušavaju spasiti dječaka.
Oni ne mogu.
9. ožujka.
Poput bolesti, rat obuzima grad.
Vratili smo se u hitnu bolnicu broj dva.
Ono malo gradskih radnika koji su još na dužnosti
prikupiti tijela koja će biti pokopana.
Prepoznajem ovaj list.
To je Ilya, dječak koji je ubijen igrajući nogomet.
Negdje među ovim crnim torbama
leže druga djeca koju smo snimili.
Stiže još jedan kamion.
Tijela s ulice.
Moj mozak će očajnički željeti sve ovo zaboraviti.
Ali kamera to neće dopustiti.
Udarni val.
Uši i koža osjećaju promjenu pritiska.
Skrivamo se u ulazu zgrade
i čekati novi štrajk,
moleći se da nas ne pogodi.
Idemo na vrh zgrade
i vidjeti dim samo nekoliko blokova dalje.
To je bolnica.
Pokušavam saznati
koliko ima mrtvih i ranjenih.
Ali u ovom kaosu nitko ne može odgovarati.
Ime policijskog službenika
govori nam Vladimir.
Želi dati izjavu.
A onda još jednom pita.
Ruske trupe počinile su...
...ratni zločini.
Naša obitelj, naše žene,
našoj djeci je potrebna pomoć.
Naš narod treba pomoć međunarodne zajednice.
Molim vas pomozite Mariupolju.
Vladimir nam je pokazao
jedino mjesto u gradu
gdje bismo mogli uhvatiti signal i poslati slike.
Ispred opljačkane trgovine
na aveniji Budivel'nykiv.
Zračni udari su
događa neprestano.
Vladimir je rekao snimak
iz rodilišta
promijenit će tok rata.
Ali vidjeli smo toliko mrtvih ljudi.
Mrtva djeca.
Kako više smrti može išta promijeniti?
Zračni napadi na južni grad Mariupol
uništili dječju bolnicu i rodilište.
Jednom, nakon bombardiranja,
ovdje u gradskom rodilištu,
snimljen je da ga svijet vidi.
Užas i razaranje.
Ovo je očito najgori i najeklatantniji napad
vidjeli smo u ovom ratu dosad.
Associated Press također javlja
koje su gradski radnici morali stvoriti
masovna grobnica za pokapanje mrtvih.
I ukrajinski predsjednik Volodymyr Zelensky
nazivajući ovaj napad ratnim zločinom.
10. ožujka.
Grad i dalje bombardiraju.
A sad čujem i teške mitraljeze.
To znači da su Rusi ušli u grad.
S nama je i Vladimir, službenik kojeg smo jučer sreli.
Zadnje vatrogasno društvo u funkciji
u gradu uništenom još jednim zračnim napadom.
Ne znam je li preživio.
Nastojimo ne ostati dugo na jednom mjestu.
Uništeno je i najveće sveučilište u gradu.
Svaki dan nove rane.
Vozimo se natrag da uhvatimo signal
na mjestu na aveniji Budivel'nykiv.
To je još uvijek jedino mjesto gdje možete dobiti internet.
Prošao je policijski sat, pa Vladimir ide s nama.
Provjeravamo vijesti
i razgovarati s urednicima.
Oprosti što?
Drži se. Drži se.
Vraća se. Drži se.
Stani, stani, stani.
Ovaj drkadžija leti okolo.
Drži se. Mogu ga čuti.
Mislim da danas nije bilo trenutka
kad u zraku nije bilo aviona.
I, uh...
Dajem im najnovije.
No, za nas postoje uznemirujuća ažuriranja.
U redu.
Ove ženske priče su oličenje
tragedija koja se odvija u Ukrajini.
Pa ipak, čak je i njihova patnja dovedena u pitanje,
tvrde ruski dužnosnici na Twitteru
a u informativnim emisijama da moraju biti glumci.
Ovo rodilište je već bilo
zarobljen od strane bataljuna Azov i drugih radikala.
Sve trudnice, sve medicinske sestre,
sve poslužno osoblje je već bilo protjerano odande.
Ovo je informacijski terorizam.
Nadali smo se da trudnica
na nosilima preživio.
Pa smo je krenuli tražiti
i druge žrtve u Hitnoj bolnici broj dva.
Vojnici čuvaju ulaz.
Vladimir kaže da je ovo sada crvena zona.
Rusi su ušli u susjedstvo.
Pa ide s nama.
Kat po kat, tražimo trudnice.
Nema rodilišta, pa pokušavamo s odjelom kirurgije.
Kirurzi su preopterećeni i nemaju dovoljno lijekova protiv bolova.
Ovaj geler je uzet od pacijenta.
Napokon nalazimo jednog od doktora
koji je liječio ženu na nosilima.
Zvala se Iryna.
Rekli su da je vrištala, "Ubij me,"
kad su je doveli.
Znala je da joj je dijete mrtvo.
Ostali preživjeli su ovdje.
Jedna od njih je upravo rodila.
Drugi je odveden u operacijsku salu.
U bombardiranju je izgubila dio stopala
a liječnici se brinu za dijete.
Moramo otići.
Ali hodnici su puni ljudi
koji su izgubili domove, rodbinu.
Krećemo prema izlazu, ali prekasno je.
Vojnici kažu da je snajperist upravo pucao i ranio medicinsku sestru
ispred bolnice.
Dva vojnika su još uvijek zarobljena.
Čujemo tihu tutnjavu.
Pa trčimo na sedmi kat,
do naše promatračke točke.
To je riskantno.
Mogu otvoriti vatru na gornje katove bolnice.
Ali odavde možemo vidjeti više.
Prilaze bliže.
Ako pojačanje ne stigne,
vojnici dolje neće ih moći zaustaviti.
Oni će preuzeti bolnicu.
Što da radimo?
Moramo poslati sve ove snimke.
Preživjeli iz bombardiranja rodilišta.
Tenkovi gađaju stambena naselja.
Ovdje nema veze.
I ne možemo doći do našeg auta.
A ako nas uhvate, Vladimir kaže,
“Rusi će vas natjerati da kažete sve što ste objavili
bila laž."
Noć je besana.
Grozničave misli o prošlosti, sadašnjosti i budućnosti
juri kroz moj um.
Želim da sve ovo prestane, ali nemam moć nad tim.
Sjećanje me stalno vraća kući i natrag u rat.
Ako me jednog dana moje kćeri pitaju,
"Što si učinio da zaustaviš ovo ludilo,
ovaj sadistički virus uništenja?"
...Želim im moći dati odgovor.
Ovo je posebna vojna jedinica.
Cijelu noć smo se skrivali u bolnici,
a Vladimir je potrošio posljednju bateriju svog radija
da ih kontaktirate.
Jutros su provalili
odjel kirurgije da nas spasi.
Rekli su da smo već iza neprijateljskih linija.
Još uvijek nosimo pilinge
doktori su nam dali,
u slučaju da su Rusi te noći ušli u bolnicu.
Trčimo,
napuštajući doktore koji su nas sklonili,
granatirane trudnice,
ljudi koji žive u bolničkim hodnicima
jer nemaju kamo drugdje.
Rusi su zauzeli bolnicu
nekoliko sati nakon što smo pobjegli.
Zauzeli su lijevu obalu,
osim tvornice čelika Azovstal.
I zatvaraju centar grada.
Ukrajinske snage uzvraćaju udarac, ali su brojčano nadjačane.
Grad polako umire kao i čovjek.
Na dan kad smo pobjegli iz bolnice,
vojna operativna grupa premjestila nas i Vladimira
na područje koje je još uvijek pod kontrolom Ukrajine.
I danima smo pokušavali pronaći način da izađemo iz grada
sa svim snimkama.
13. ožujka.
Nastavlja se granatiranje stambenih naselja.
Bez ikakvih informacija,
ljudi ne znaju koga kriviti.
Vladimir i dalje inzistira
moramo pronaći način da odemo.
Ali više nemamo svoj kombi.
Ostalo je u bolnici.
I svatko tko nas vozi s našim kamerama i tvrdim diskovima
kroz kilometre okupiranog teritorija
bi riskirali.
Dana 15. ožujka naša redakcija nam šalje poruku:
“Jučer su neki ljudi uspjeli otići
"s konvojem Crvenog križa,
a danas odlazi još jedan."
Odlazimo do posljednje funkcionalne bolnice u gradu.
Konvoj Crvenog križa je otišao.
Volio bih da mogu više.
Ostani duže.
Ali moramo otići.
Jedan od doktora nam kaže da ga pratimo u podrum.
Moramo sustići konvoj.
Vladimir kaže da nas može pokušati odvesti svojim autom.
Kažem mu da je opasno.
Ali on želi pomoći da izvučemo nas i naše materijale.
I još se nada je li svijet sve vidio
to se dogodilo u Mariupolju,
dalo bi barem neki smisao ovom užasu.
Vladimirov automobil oštećen je granatiranjem
ali nekim čudom i dalje trči.
Mi smo s njegovom obitelji.
Preguramo 100 kilometara
okupiranog teritorija i 15 ruskih kontrolnih točaka,
kamere i tvrdi diskovi skriveni ispod sjedala.
U zoru konačno sustižemo konvoj Crvenog križa.
Jučer sam rekao jednom od policajaca koji su nas izvukli
iz bolnice, "Hvala ti što si nas spasio".
Rekao je: "Hvala vam što pričate priču o ovom gradu."
Pa ipak, dok se vozimo,
Stalno razmišljam o svim ljudima
čije će tragedije ostati nepoznate.
Vidjet ću svoje kćeri.
I mogu se samo nadati da će ti ljudi preživjeti
i bit će i sa svojim obiteljima.
Ukupan broj izbjeglica
koji su dosad pobjegli iz Ukrajine sada se približava tri milijuna.
A Rusi i dalje dave
i izgladnjivati ​​Mariupolj.
Jutros imam novi video
od 2000 automobila za koje dužnosnici kažu da su uspjeli
iz Mariupola kroz humanitarni koridor
da se Rusija nije odrekla.
Razorne slike su sada
izlazi iz Mariupol, gdje je gradonačelnik kaže da je broj poginulih
moglo biti čak 20.000 od početka rata.
Ostavljajući ljude bez opskrbnih linija
za hranu ili vodu, bez internetske veze
prema vanjskom svijetu.
Bila je to tragedija.
Ova žena i njeno nerođeno dijete kasnije su umrli.
I znamo za zločine koji su se dogodili
događa unutar Mariupolja zbog novinara
iz Associated Pressa.
Ostali su jedini međunarodni izvjestitelji
nakon što je rusko bombardiranje svjedočilo
onome što su postale neizbrisive slike rata.
Novinari AP-a na terenu
pokazao je svijetu masovnu grobnicu u Mariupolju.
Govorim o uskim rovovima u Mariupolju
s tijelima beba u njima.
AP... Novinari AP-a su bili tamo.
Vidio sam toliko lažnjaka.
Tko pobjeđuje u informacijskom ratu, taj pobjeđuje u ratu.
Vjeruješ li stvarno, stvarno u ovo? -
Vjeruješ li doista u ono što govoriš?