Acest program conține limbaj și imagini nepotrivite pentru toate persoanele.
Se recomandă vizionarea cu prudență.
Unitate 112.
Unitate 112, răspundeți.
Vedem tancuri marcate cu litera Z lângă spitalul nr. 2.
- Le-ați văzut ? - Le-am văzut cu ochii mei.
Contact vizual lângă spitalul nr. 2
Vizavi de biserică unde sunt parcate autobuzele.
Au intrat tancuri însemnate cu litera Z.
Filmează.
Era prima oară când vedeam "Z"- ul,
simbolul rusesc al războiului.
Spitalul era împresurat.
Zeci de doctori, sute de pacienți și noi.
Da. Sunt cu ziariștii. Da. Cu ziariștii.
Nu-mi fac speranțe
cu ce vom păți dacă suntem prinși.
Întorc tunurile.
Repede.
20 DE ZILE ÎN MARIUPOL
Traducerea și adaptarea Mihai
ZIUA ÎNTÂI
24 februarie, 2022
Orașul arată normal.
Cineva mi-a spus odinioară: "Războaiele nu încep cu explozii.
Încep cu tăcere."
Când ne-am dat seama că invazia era iminentă,
echipa noastră s-a hotărât să meargă la Mariupol.
Eram încredințați că o să fie una din țintele principale.
Dar nu ne puteam închipui amploarea atacului
și faptul că toată țara avea să fie asaltată.
Am luat decizia să declanșăm o operațiune militară specială.
Nu avem de gând să ocupăm teritorii ucrainene.
Nu avem de gând să impunem lucruri prin forță.
Ne apărăm pur și simplu împotriva amenințărilor
și încercăm să evităm un dezastru și mai mare decât în prezent.
La o oră de la sosirea noastră,
primele bombe lovesc periferia orașului.
O bază militară cu sisteme antiaeriene.
Rușii pregătesc calea pentru aviaț ie.
Un port imens, un oraș industrial.
Punte către Crimeea.
Ne aflam aici acum opt ani când rușii au încercat să-l cucerească.
Nu încape dubiu că o să încerce din nou.
Ne îndreptăm spre Malul Stâng,
partea din oraș cea mai apropiată de Rusia.
Fiul meu e la muncă. Sunt singură.
Unde să fug ? Unde să mă ascund ? Spuneți-mi.
E prima persoană
cu care vorbim azi.
Duceți-vă acasă. Ascundeți-vă în beci.
Nu știu dacă să continui filmarea
sau să încerc s-o calmez.
Duceți-vă acasă. N-o să tragă în civili. Duceți-vă acasă.
Duceți-vă acasă. Nu fugiți.
Îmi aștept fiul. O să vină curând de la muncă.
Duceți-vă acasă. O să vină și el acasă.
Credeți că n-o să ne lovească rachetele ?
N-o să vă lovească. Coborâți în beci și stați acolo.
Nu mai arunca.
Mă înșelam.
O oră mai târziu, obuzele lovesc zona.
Au dat cu ceva acolo și a luat foc.
Și puțea rău.
E posibil ca Mariupol să fie cucerit de Federația Rusă ?
E posibil. Aș prefera să nu fie. N-aș vrea așa ceva.
Ce anume nu vreți ?
Vreau să trăiesc în Ucraina în pace și liniște.
Am văzut azi pe Internet discursul lui Putin.
Le spune cetățenilor săi foarte frumos
că e absolut necesar să atace Ucraina.
Fiindcă de nu, Ucraina va ataca Rusia prima.
Absurd.
Dragi cetățeni ai Ucrainei,
a fost declarată legea marțială.
E un pas necesar pentru siguranța și victoria țării.
Rămâneți calmi. Urmați indicațiile autorităților militare și locale.
Nu cădeți pradă informațiile false.
Ne-au lovit ferestrele.
Nu se dau indicații pentru evacuarea orașului,
însă unii oameni pleacă oricum.
Au distrus, au prădat tot.
A trebuit să-mi las casa și tot ce aveam. Ce-i asta ?
- Nu mă urmăriți ! - Cum vă cheamă ?
N-am nume.
- Măcar prenumele și patronimicul. - Nu.
- Cum vă cheamă ? - Du-te dracu', târfo.
Le înțeleg mânia.
Țara le e atacată.
E și țara noastră,
și trebuie să-i spunem povestea.
Sunt foarte puține adăposturi antiaeriene în oraș.
Lumea se ascunde în subsolurile blocurilor.
Luminile se sting pe neașteptate.
Nu te speria, mamă.
Totul e în regulă.
Bine. Pa. O să treacă totul.
De ce ești supărată ?
Nu vreau să mor.
Vreau să se termine totul curând.
M-am trezit în zgomot de bombe.
Mi-am dat seama că începuse războiul.
Trimitem filmări și poze editorilor.
Războiul a început.
Ucraina e acum o țară în război.
190.000 de trupe rusești și rebeli din Donețk
asaltează granițele Ucrainei în nord, est și sud.
Rusia acționează rapid.
După ce Putin și-a sfârșit discursul,
au început numaidecât atacurile aeriene și bombardamentele.
Sirenele antiaeriene sunau intermitent.
Orașele Harkiv în est și Mariupol în sud
sunt atacate cu înverșunare.
Se simte mânie în jur.
Ura pentru Vladimir Putin e aproape palpabilă.
ZIUA A TREIA
Forțele ucrainene au distrus vehicule militare, de transport și soldați ruși.
26 februarie.
Se aude sistemul de transmisii de urgență.
Rușii încep să împresoare orașul.
Cuceresc sate și blochează drumurile spre periferii.
Un sfert din locuitori au plecat.
Cei mai mulți au hotărât totuși să rămână.
Acesta e centrul de fitness Terrasport.
Acum e unul din cele mai mari adăposturi improvizate din oraș.
Lumea pune bandă adezivă pe ferestre ca să facă cât mai puține cioburi
de la impactul bombelor.
Nu mi-e teamă pentru mine, ci pentru copilul meu.
Dacă n-aș avea copil, aș fi acasă.
Mi-e teamă pentru copilul meu. Abia a scăpat cu viață.
Ce-am făcut să merităm asta ?
Ce vină au oamenii ăștia ?
Nu înțeleg ce se întâmplă. E ridicol.
Femeia aceasta
e cea căreia îi spusesem să stea acasă în prima zi.
Mi-ați spus să mă duc acasă fiindcă nu vor trage în civili.
M-am dus acasă.
Și au dat cu bombe.
Mi-am cerut scuze.
Mă bucur că e teafără.
- Du-te de te culcă cu Lilia. - Nu vreau.
Când mă uit la copii,
mă gândesc la fiicele mele.
Și ele trebuie să-și părăsească căminul din pricina războiului.
Sosesc vești din toată Ucraina.
Nu pot să scap de senzația
că ceva cumplit se va întâmpla cu acest oraș.
RUSIA INTENSIFICĂ ATACURILE ASUPRA CIVILILOR UCRAINENI
S-a tras cu rachete în obiective civile,
spun ucrainenii,
deși rușii spun că nu țintesc civili.
Cel mai mare coșmar le-a devenit realitate.
Mii de cetățeni încearcă să fugă din țară.
Cei care au rămas s-au refugiat în adăposturi antiaeriene
de teama atacurilor nocturne cu rachete.
Soldații ucrainenii
apără cu înverșunare Mariupol
fiindcă e un port mare de importanță economică vitală.
Cum e un oraș mare la doar 50 de km de Rusia,
e important strategic.
Un adevărat trofeu pentru ambele tabere.
ZIUA A PATRA
27 februarie.
Soldații patrulează în jurul spitalului de urgență nr. 2,
la câțiva kilometri de linia frontului la marginea orașului.
Până acum, rușii n-au izbutit să avanseze.
Avion. Ascundeți-vă.
Am auzit pentru prima oară în Mariupol
sunetul unui avion cu reacție.
Jenia spune că a văzut o explozie pe cer.
Un avion.
Soldații sunt încordați.
Nu vor să fie filmați.
- Ai legitimație de ziarist ? - Da.
Nu filma, te rog.
Vă rog. E un război istoric.
E imposibil să nu-l documentez.
E imposibil.
Suntem întrerupți de sirena unei ambulanțe.
Avem nevoie de resuscitare.
E un copil.
Doamne. Copilul meu !
Șapte, opt, nouă, zece.
Sania. S-o mutăm pe targă.
Scoateți-o. Urcați-o pe targă. Hai.
- O să reușim. - Salvați-mi copilul.
Hai.
- Respiră. - Aici sunt trusele.
Un stilet pentru intubare pediatrică.
4.5. Cu stiletul.
Încă o doză de adrenalină.
Filmați cum ticăloșii ăștia omoară civili.
Arătați-i nemernicului de Putin ochii copilului
și plânsetele doctorilor.
Nenorocitul. Așa salvează el lumea. Arătați.
Bine că avem presa aici. Filmați.
Dați-vă la o parte.
Evangelina, patru ani.
Oficialii SUA avertizează
că forțele rusești aplică vechile tactici brutale
de asediere a orașelor
și de bombardare de la distanță a infrastructurii și civililor.
Atacuri feroce cu artilerie și aviație.
Multe victime. Blocuri de locuințe bombardate fără cruțare.
Universitatea e în flăcări.
"Arătați-i lui Putin." a spus un doctor unui reporter de la AP.
Doctorul voia ca Vladimir Putin să vadă, citez:
"ochii copilului și plânsetele doctorilor."
Cei care doresc să plece din Mariupol
trebuie să se aștearnă la drum până mâine.
După aceea, ultima cale de ieșire se va închide.
ZIUA A ȘAPTEA
Nu se încarcă defel.
2 martie.
Atacurile rusești iscă probleme cu Internetul și curentul.
- Dă-mi casca. - Dă-mi stetoscopul.
Au plecat toți ziariștii internaționali pe care-i cunoșteam în Mariupol.
Noi am hotărât să mai rămânem câteva zile cu medicii.
Mergem spre Malul Stâng,
unde se dau lupte crâncene.
- Ce apartament ? - 55.
Femeia stătea pe balcon când obuzul a lovit casa
de vizavi.
Obuzele nu lovesc numai Malul Stâng.
În zilele acestea, tot orașul e sub asalt.
Spuneți-ne ce s-a întâmplat pe strada Kirov.
Au căzut rachete și au fost multe victime.
Mașini arse, multe schije.
Federația Rusă pretinde că nu trage în civili.
Am avut numai victime civile. N-am văzut niciun soldat.
Luați-i tensiunea. Veniți cu mine.
Ce să spunem mai mult ? Un băiat tânăr.
Sunt localnici răniți după bombardarea cartierului Kirov.
Era un cartier liniștit.
- Ați fost surprinsă de bombardament ? - Da.
În venă.
Cum o cheamă ? Are o rană deschisă în scalp.
Uitați.
Filmați.
Un, doi, trei.
Să mergem.
- Sunt din Kirov ? - Da. Toți.
Avem nevoie de ajutor. Unde să-l ducem ?
În sala de operație. Luați-l și pe al doilea.
Fiul meu. Săracul.
- Erau chiar lângă școală. - Care școală ?
Școala nr. 29.
16 ani.
Băiatul se juca fotbal cu prietenii
când a început bombardamentul.
Picioarele i-au fost sfâșiate în întregime.
Băiete.
Băiatul meu.
Ilia, 16 ani.
Linia frontului se apropie.
Am trimis toate pozele și filmările.
Notă către editori: conținut explicit.
E dureros.
E dureros de urmărit.
Dar trebuie să fie dureros de urmărit.
În orașul port Mariupol,
autoritățile locale spun că sunt deja sute de victime.
Un tată copleșit de durere
aplecat peste trupul fiului său de 16 ani, Ilia.
Nu mai e curent.
Internetul la fel.
Vin rușii.
Mariupol își așteaptă soarta.
ZIUA A OPTA
3 martie.
La pământ !
Bombardamentele au ajuns
în cartierul de lângă spital.
Stați jos ! Nu vă ridicați.
Mamă, totul e în regulă. Stai jos. Nu mișca, te rog.
Ești cel mai important lucru pentru mine.
Gândește-te la noi. Te implor. Stai jos.
Stați jos, fetelor.
Apără-ne, Doamne.
Pacienții sunt mutați departe de ferestre.
Zi de zi, situația din spital devine tot mai rea.
E unul din băieții răniți în timp ce juca fotbal.
Doctorii îi zâmbesc,
dar aud șoapte cum că vor trebui să-i amputeze piciorul.
Au mai rămas doar puține antibiotice care să stăvilească infecțiile.
Piciorul !
- Cel rămas sau cel amputat ? - Cel rămas.
Continuăm să lucrăm fără curent, apă și căldură.
Nu ne ajung medicamentele.
Nu avem destule calmante.
De o săptămână tot așa o ținem.
Alții chiar de mai mult. Lucrăm în continuare.
Internetul și telefoanele nu mai merg.
Trimit mesaje scurte editorilor
folosind telefonul prin satelit.
Morga e plină. Doctorii aduc cadavrele în spațiile pentru utilități.
Să mergem. Ușurel.
Rămânem și dormim în spital.
Pare cel mai sigur loc de până acum.
Bombardamente mereu.
- Rămâneți calmi. - Suntem calmi.
Toată lumea se destrăamă și noi stăm și fumăm.
- Nu s-a destrămat. - Încă.
ZIUA A NOUA
Din postul de observație
de la al șaptelea etaj al spitalului
văd că bătălia continuă pe linia frontului.
Rușii încă mai încearcă să răzbată în oraș.
Secția răniților ?
Vă rog. Îi sângerează capul. Ce să facem ?
- Ați chemat de la terapie intensivă ? - Nu are puls.
Toți sunt deja aici.
Kyryl, 18 luni.
Reglați defibrilatorul pe albastru.
- Să mai încercăm o dată. - Da. Încă o dată.
Inima. Dumnezeule !
Nu l-ați putut salva ? Cum ?
Doamne ! De ce ?
Stăm toată noaptea la etajul șapte al spitalului
sperând să prindem semnal,
să găsim o cale de a transmite imaginile.
Fără succes.
M-am gândit la tot ce-a suferit țara asta
în ultimii opt ani.
Tot ce-am filmat.
Revoluția Demnității.
Anexarea Crimeei.
Invazia rusă a Donbasului.
MH17.
Asediul aeroportului Donețk.
Un război ce pare fără sfârșit.
Mii de morți.
Filmăm în continuare.
Lucrurile rămân la fel.
Ba chiar mai rău.
Propaganda pervertește totul.
Mă gândesc la fiicele mele.
S-au născut într-o lume în război.
Mi-aș dori să le văd acum.
Dar n-am decât un telefon prin satelit
pentru apeluri scurte cu editorii.
Le spunem: "Mariupolul e sub asediu."
"Rușii omoară civili."
"Noi rezistăm."
"Spuneți-le familiilor noastre că le iubim."
Evacuarea a două orașe asediate din Ucraina
e întârziată și circulă vești
că Rusia încalcă armistițiul temporar.
Orașul e împresurat de trupe rusești
și nu există cale de acces
nici pentru ajutoare umanitare.
Situația e sumbră în Mariupol.
Se pusese la cale un coridor pentru evacuare,
însă am auzit că nu s-a pus în aplicare.
Forțele rusești continuă să bombardeze orașul.
Așa a spus primarul.
Nu avem informații în timp real
cu privire la ce se petrece în oraș.
ZIUA A 11-A
Orașul Mariupol e blocat din toate părțile.
Sunteți complet înconjurați.
Nu vrem sacrificii inutile.
Aveți prilejul să părăsiți zona ostilităților.
Predați armele de bună voie.
Acesta e singurul semnal radio
recepționat în Mariupol acum.
În următoarele săptămâni, rușii vor bombarda clădirile,
vor întrerupe curentul, apa, aprovizionarea
și, în cele din urmă, comunicațiile celulare,
radio și turnurile de televiziune.
Trebuie să ieșim din spital,
să încercăm să prindem semnal,
să vedem ce se întâmplă în oraș.
Raid aerian.
E portul.
4 martie.
Un mall de lângă spital a fost distrus.
Rahat. Cred că au nevoie de ajutor.
La naiba.
- Ar putea să ne lovească și aici. - Posibil.
De ce dracu se apucă de furat acum ?
- Ce s-a întâmplat ? - Au lovit Foxtrot și Eldorado.
- Ce-ai acolo ? - Electronice.
- Foxtrot. Te referi la port ? - Da.
Sunt victime ?
Prietenii mei erau acolo. A explodat la 10 metri de ei.
Nu știu dacă au supraviețuit.
În căutarea semnalului,
cutreierăm orașul cartier cu cartier.
Case intacte acum câteva zile sunt distruse.
Asta-i casa mea acum.
Vă rog, oameni buni. Ce se întâmplă ?
Nu avem curent, nimic de mâncare, n-avem medicamente.
N-avem de niciunele.
Ce s-a întâmplat cu casa mea ?
- Voi de unde sunteți ? - Din Harkiv.
Nu poate face nimeni nimic ? Ne omoară cu zile.
- Cum vă cheamă ? - Ludmila.
- Și numele de familie ? - Amelkina.
- Ludmila, asta era casa ta ? - Da.
Urmărim fumul.
Casele ard, lovite de obuze.
Un coridor umanitar a fost deschis pe 5 martie.
Mașinile fugiră din oraș
și fură blocate de forțele rusești.
Apoi drumul s-a închis.
Niciun coridor azi. N-au reușit să ajungă la înțelegere.
Organizațiile internaționale fac presiuni să se organizeze un coridor.
Pot aduce mult ajutor umanitar.
Însă coridorul trebuie să fie deschis pentru a-l trimite.
Bun, coridorul. Dar unde mergem după aceea ?
Avem nevoie de informații. Nu avem nicio informație.
Nici noi nu avem informații.
Suntem izolați de restul Ucrainei, de ceilalți.
Cine ne conduce ?
Mă filmați și pe mine ? Poate mă vede mama. Nu avem semnal.
Puteți să-mi spuneți care e situația dvs ?
N-avem apă, curent, gaz. Gătim afară.
Copiii sunt speriați.
Suntem bombardați.
CORIDORUL E SUSPENDAT TEMPORAR PÂNĂ LA NOI INDICAȚII. 6 MARTIE 2023.
Crucea roșie, poliția,
soldații ucraineni încearcă să calmeze populația.
Periferiile orașului sunt bombardate. Sunt mine pretutindeni.
Negocierile pentru evacuarea civililor n-au avut succes până acum.
Sunt în aceeași situație. Am o familie acasă. Sunt îngrijorat.
Din nefericire, e mai prudent e să rămânem în oraș acum
în beciuri, în adăposturi.
Sunt sigure subsolurile ?
Sunt cele mai sigure locuri în care putem sta acum.
Să rămânem calmi.
Dacă va avea loc o evacuare, o să anunțăm prin megafoane.
E un cadavru acolo.
Filmați ca să vadă toată lumea haosul.
Filmăm totul.
Pe măsură ce își dă seama că e captivă,
lumea devine tot mai disperată.
Au furat tot.
Casa mi-e distrusă. Mașina mi-a ars.
Ce s-a întâmplat ?
- Natașa, ești aici ? - Da.
Tot blocul ne-a fost bombardat.
Toate ferestrele sparte. Mașina e arsă.
O scoatem noi la capăt, Natașa.
Nu pot.
Sunteți animale ?
Unde te duci cu jucăriile ? Vrei să te joci fotbal acum ?
- Pune-o la loc. De ce furați totul ? - Ia-ți mingea înapoi.
De ce sunteți aici ?
Ce faceți ? De ce veniți aici ?
Credeți că se dau lucruri gratis ?
Avem copii pe Malul Stâng.
De ce luați ce nu-i al vostru ? Hoților.
- La pământ. - E soțul meu.
Destul. Cărați-vă acasă.
Acasă cu voi.
Nemernicii pradă magazinele și băncile.
Ticăloșii.
Înțelegeți-vă, oameni buni. Nu e nevoie să iscați panică.
Nu e nevoie să prădați. Locuiți aici. E căminul vostru.
De ce spargeți ferestrele magazinelor de unde stați ?
O să fie un coridor azi ?
Mai întâi femeile, copiii și bătrânii.
Bărbații să-și caute singuri apă.
Sunt fântâni în Mariupol chiar lângă pod.
Orașul s-a schimbat repede într-un răstimp scurt.
Când eram în spital,
unul din doctori mi-a spus:
"Războiul e ca o radiografie.
Se văd oamenii pe dinăuntru."
Mulțumesc.
"Oameni buni devin mai buni,
iar cei răi, și mai răi."
Vasia vrea să trăiască și el.
- De unde l-ați luat ? - E animăluțul nostru.
Nu-l putem abandona.
Dar mi-am zis
că nu e vorba doar de bombe, de lipsa mâncării și a apei.
E și izolarea, neputința de a vorbi cu rudele,
de a afla ce se întâmplă în celelalte orașe.
Lumea își încarcă telefoanele la un generator
doar ca să le folosească drept lanterne.
Surghiuniți. La fel ne simțim și noi.
Tot nu ne putem trimite imaginile.
- Nu plânge. - Să nu plâng ?
Să nu plâng ? Vreau acasă. Vreau să mă întorc la muncă.
Îmi pare rău pentru oraș, pentru oameni, pentru copii.
Pentru tine contează cine o să controleze orașul ?
Nu vreau să fie al Rusiei.
Nu vreau să trăiesc în Rusia. Vreau să trăiesc în Ucraina.
Nu vreau să fie Rusia aici.
N-o vreau defel.
Flacăra se stinge.
Nu mai avem kerosen. O să se stingă.
În noaptea aceea, în vreme ce urmărim focul de artilerie,
telefoanele prind brusc semnal.
Editez filmările în clipuri de zece secunde,
așez trei telefoane pe pervaz și le transmit.
Bombele continuă să cadă
pe orașul Mariupol din sudul Ucrainei,
complet înconjurat de trupele rusești.
Rușii spun că nu trag în civili.
Acesta e Kyryl, în vârstă de 18 luni.
Doctorii încearcă să salveze băiatul. Nu pot.
ORAȘUL UCRAINEAN MARIUPOL ÎN TOIUL MORȚII ȘI DEZNĂDEJDII
ZIUA A 14-A
9 martie.
Războiul cuprinde orașul ca o molimă.
Ne-am întors la spitalul de urgență nr. 2.
Angajații primăriei, puțini câți mai sunt,
adună cadavrele pentru a le îngropa.
Recunosc pătura.
E Ilia, băiatul ucis în timp ce juca fotbal.
- E greu ? - Da. E greu.
Undeva, printre sacii negri,
zac și ceilalți copii pe care i-am filmat.
Ce simțiți acum ?
Dacă încep să vorbesc, o să plâng. N-o să pot vorbi.
Spuneți-ne doar ce simțiți.
Simt... Nu știu ce simt acum.
Ce trebuie să simtă lumea în situații ca asta ?
Important e că totul trebuie să se termine.
Nu știu cine-i de vină, cine are dreptate, cine începu.
Blestemați să fie cei care au început totul.
Sosește încă un camion.
Cadavre de pe străzi.
Mintea vrea cu disperare să uite totul.
Dar camera n-o lasă.
Undă de șoc.
Urechile și pielea simt variația de presiune.
Ne ascundem în intrarea unui bloc
și așteptăm altă bombă,
sperând că n-o să ne lovească.
De ce naiba e închis ?
Se întoarce.
- Unde au lovit ? - Acolo.
Ce e acolo ?
Urcăm pe acoperiș
și vedem fumul de la câteva străzi distanță.
E un spital.
Aici !
Aripa de chirurgie, clădirea cu două etaje, unde era maternitatea.
Grăbiți-vă.
- Ce clădire ? - Acolo. Mai repede.
E în regulă. Aveți apă ?
Totul e în regulă, Tonicika.
Sunt teafără.
Unde să mergem ?
Mergeți acolo.
Unde ?
- Aici. - Dumnezeule !
Mașinile sunt distruse.
Liniștiți-vă.
Brațele, picioarele sunt bine ? Bun.
- Mama. - Unde ți-e mama ?
- E... - Înăuntru !
Calmați-vă. Nu intrați în panică.
Păzea.
- Haideți. Să mergem. - Unde ?
Jos. Nu intrați în panică.
Așteaptă. Cu grijă.
Ridic-o.
Haideți.
Încerc să aflu
câți morți și răniți sunt.
Dar nimeni nu poate răspunde în acest haos.
Trebuie să-i ducem la cealaltă maternitate.
Cum te simți ?
Mi-e bine.
Da. Să mergem.
- V-am luat eu lucrurile. - Mulțumesc.
Etajul 3. Mai e cineva în viață ?
Ați filmat copiii din spital ?
- Am filmat pe toți. Și pe gravidă. - Ați filmat ?
- Da. - Să le arătați ticăloșilor de ruși.
Numele polițiștului care vorbește cu noi e Vladimir.
Vrea să facă o declarație.
- Să începem ? - Da. Uitați-vă la mine.
Astăzi, ocupanții rușii au înfăptuit un atac criminal.
Au atacat cu bombe centrul Mariupolului.
Au distrus cu bombe o maternitate.
Apoi mai cere o dată.
Trupele rusești comit
crime de război.
Familiile, soțiile,
copiii noștri au nevoie de ajutor.
Semenii noștri au nevoie de ajutor de la comunitatea internațională.
Vă rog. Ajutați Mariupol.
Vladimir ne-a arătat singurul loc din oraș
în care putem prinde semnal și trimite imaginile.
Drept înainte. Mergeți înainte și apoi la dreapta.
Lângă un magazin devastat
pe bulevardul Budivelnîkiv.
Avion.
La dracu. Să ne ascundem. Pot să lovească aici.
Au loc constant atacuri aeriene.
- Unde a lovit ? Aici ? - Colo.
Aveți internet ?
Vladimir spunea că filmările din maternitate
o să schimbe cursul războiului.
Dar am văzut atâția morți.
Copii morți.
Cum ar putea mai multe morți să schimbe ceva ?
Atacurile aeriene asupra orașului sudic Mariupol
au distrus un spital pediatric și o maternitate.
Urmările bombardamentului
de la maternitatea orașului
au fost filmate ca să le vadă toată lumea.
Oroare și distrugere.
E cel mai grav și mai scandalos atac
din război de până acum.
Rușii au bombardat un spital pediatric din Mariupol.
Associated Press mai raportează
că angajații municipali au trebuit să sape
gropi comune pentru a îngropa morții.
Președintele ucrainean Volodimir Zelenski
a numit atacul o crimă de război.
Tot ceea ce fac ocupanții în Mariupol e o atrocitate.
ZIUA A 15-A
10 martie.
Orașul e încă bombardat.
Și acum aud și mitraliere.
Înseamnă că rușii au intrat în oraș.
Vladimir, polițiștul pe care l-am întâlnit ieri, e cu noi.
Raid aerian. Cine ne aude să vină imediat !
Ultima stație de pompieri din oraș
a fost distrusă de un raid aerian.
Nu știu dacă a supraviețuit.
Încercăm să nu stăm prea mult într-un loc.
Cea mai mare universitate din oraș a fost distrusă și ea.
Un avion.
Răni noi în fiecare zi.
Ce se întâmplă ?
Mă mut la soția mea.
- Ce se întâmplă cu orașul ? - Trag mereu după cum vezi.
Ce să spun ?
- Asta-i viața. - De ce vă mutați ?
Nu mai am casă.
De asta mă mut. Ce altceva credeai ?
Ce s-a întâmplat cu casa dvs ?
Nu mai e. Bombardată. O fi lovit-o un obuz.
- Cum vă cheamă ? - Alexandru.
Pe mine Mistislav. Care vă e numele de familie ?
Ivanov.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Stăteam în Volonterivka.
Și acum o să stau cine știe unde ?
- De cât timp mergeți ? - De vreo patru ore.
Sub bombardamente ?
Ce să fac altceva ? Ei trag, eu merg.
Asta e.
Ne întoarcem în căutarea semnalului
în locul de pe bulevardul Budivelnîkiv.
E singura zonă în care ne putem conecta la Internet.
E trecut de ora stingerii așa că Vladimir ne însoțește.
Știrile voastre au ajuns în toată lumea.
E o mare realizare.
Nimeni n-ar fi știut altfel ce s-a întâmplat.
Citim știrile și vorbim cu editorii.
Ce ?
Așteptați.
Se întoarce. Așteptați.
Așteptați.
Ticălosul se învârte în aer.
Așteptați. Îl aud.
Nu cred c-a fost clipă azi
în care să nu fie avion în aer.
Și...
Pronosticul e foarte pesimist. Cred că au cucerit deja Malul Stâng.
Le transmit ultimele noutăți.
Iar noi primim știri neliniștitoare.
Bine.
Poveștile femeilor ilustrează
tragedia care se desfășoară în Ucraina.
Chiar și suferința lor a fost pusă la îndoială.
Oficiali ruși pretind pe Twitter
și în programele de știri că erau actori.
E ceea ce numim știri false. Poze și filmări trucate.
Cele mai recente falsuri sunt din Mariupol.
Maternitatea fusese deja ocupată
de batalionul Azov și alți radicali.
Toate femeile însărcinate, toate asistentele,
tot personalul de serviciu fusese deja izgonit din spital.
Așa-numitul atac aerian a fost o provocare clară.
Spitalul devenise platou de filmare cu figuranți și actori.
Primele poze au fost publicate de cunoscutul propagandist ucrainean
Evgheni Maloletka, angajat al presei occidentale.
E terorism informatic.
ZIUA A 16-A
Speram că femeia însărcinată de pe targă supraviețuise.
Am pornit în căutarea ei
și a altor victime din spitalul de urgență nr. 2.
Soldații păzesc intrarea.
Vladimir spune că ne aflăm într-o zonă periculoasă acum.
Rușii au intrat în cartier.
Vine și el cu noi.
Căutăm femeia însărcinată la fiecare etaj.
Maternitatea nu mai există, așa că încercăm la Chirurgie.
Chirurgii sunt copleșiți și nu mai au calmante.
Schija asta a fost scoasă dintr-un pacient.
Țineți tubul.
Găsim, în sfârșit, pe unul din doctorii
care tratase gravida pe targă.
Spuneți-ne dacă a fost adusă o gravidă după explozie ?
A fost adusă o femeie gravidă, în jur de 30 de ani.
Era prima ei sarcină. Avea răni incompatibile cu viața.
Pelvisul era complet distrus și pierduse mult sânge.
Am făcut tot ce puteam.
Dar n-am reușit s-o salvăm.
Femeia a murit. Copilul a murit în pântec.
Copilul mort a fost extras.
O chema Irina.
Spuneau că țipa: "Omorâți-mă",
când au adus-o.
Știa că copilu-i murise.
Și alți supraviețuitori sunt aici.
Una din ele tocmai a născut.
Alta e dusă în sala de operații.
Și-a pierdut o parte din picior în bombardament
și doctorii își fac griji pentru copil.
Așteaptă. Încă o dată.
Hai. Picioare, urechi, picioare.
Țineți capul jos.
A deschis imediat ochii.
Cine-i micuța mea ?
A supraviețuit distrugerii maternității din spitalul 3.
Au fost aduși aici după bombardament.
Copiii au supraviețuit cu mamele lor.
Nici măcar n-avem maternitate aici, doar o secție de ginecologie.
Toți pacienții sunt de la spitalul nr. 3.
Ei sunt copiii și...
Ți-e foame ?
Trebuie să așteptăm, micuțo.
I-e foame acum.
Ce micuță flămândă.
- E raid aerian ? - Da.
Plecați toți din sala de operații.
Trebuie să plecăm.
Dar coridoarele sunt pline de oameni
care și-au pierdut casele, familia.
Ne-am dus toți la casa fratelui meu
ca să fim în siguranță.
Coborâserăm în beci. Femeile cu copiii coborâseră în beci.
Un obuz a lovit casa și ne-a îngropat de vii.
Am pierdut doi copii. N-au mai putut fi salvați.
Fata avea 17 ani, iar băiatul, cinci.
Ce să vă spun ? Că am petrecut două săptămâni în iad ?
Nu știu unde să mai fug.
Cine o să ne aducă copiii înapoi ?
Ne îndreptăm spre ieșire, dar e prea târziu.
Soldații spun că un lunetist a împușcat și rănit o asistentă
în fața spitalului.
La intrarea principală ?
Da, pe undeva pe acolo.
Luați măsuri de securitate maximă.
Faceți loc.
Doi soldați au rămas blocați.
Unde sunteți ?
- E în spatele mașinii. - Nu te văd.
A venit ambulanța.
Ocoliți.
Ușurel.
Vreau un semn, o mișcare, o umbră, orice.
Înapoi.
Derek. Vino.
Bravo, frate.
Explică situația.
- O clipă. - Trage-ți răsuflarea.
- O să fumez mai întâi. - Cum vrei.
Intră. Repede.
Iute. Înăuntru.
Nu mai veniți cu copii. Veniți singuri.
Auzim un uruit slab.
Unitate 580.
- Tanc ? - Nu știu. Poate.
- L-ai văzut ? - Nu sunt ale noastre.
Z.
Vin aici ?
Acum s-au oprit.
Fugim la etajul șapte
spre punctul de observație.
E riscant.
Pot să tragă oricând spre etajele superioare ale spitalului.
Dar de aici putem vedea mai bine.
Vedem tancuri marcate cu litera Z lângă spitalul nr. 2.
Contact vizual lângă spitalul nr. 2.
Vizavi de biserică unde sunt parcate autobuzele.
Au intrat tancuri însemnate cu litera Z.
Filmează.
Unitate 112.
Pe strada Kuprin sunt încă două tancuri cu litera Z.
Se apropie.
Dacă nu sosesc întăriri,
soldații de jos nu vor reuși să-i oprească.
Vor ocupa spitalul.
Întorc tunurile.
Repede.
Cred că se apropie și din cealaltă parte.
Vin și mai mulți.
- De unde ? - Din cealaltă parte.
Deci au străpuns apărarea ?
Evgheni. Capul jos.
E un lunetist afară. Ai uitat ?
Nu.
Ce să facem ?
Trebuie să trimitem filmările.
Supraviețuitorii bombardării maternității.
Tancuri care trag în zone rezidențiale.
Aici nu avem semnal.
Nu putem ajunge la mașină.
Vladimir spune că dacă suntem capturați
rușii ne vor face să spunem că tot ce am publicat
e o minciună.
O noapte fără somn.
Gânduri febrile despre trecut, prezent și viitor
îmi fug prin minte.
Vreau ca totul să înceteze, dar nu pot să fac nimic.
Amintirile mele mă poartă acasă și înapoi la război.
Dacă fiicele mele o să mă întrebe într-o bună zi:
"Ce-ai făcut să oprești demența,
molima îngrozitoare a distrugerii ?"
vreau să le pot da un răspuns.
ZIUA A 17-A
Aceasta e o unitate a forțelor speciale.
Ne-am ascuns toată noaptea în spital
și Vladimir și-a consumat ultimele baterii de la radioemițător
ca să-i contacteze.
În dimineața asta, au intrat
în aripa de chirurgie ca să ne salveze.
Ne-au spus că suntem deja în spatele liniilor inamice.
Încă mai purtăm uniformele
pe care ni le-au dat doctorii
în caz că rușii ar fi intrat în spital în acea noapte.
Haideți. Înainte. Mai repede.
Repede. Să mergem.
Vino, Roma.
Roma, ia-o înainte.
Fugiți.
Fugim.
Îi abandonăm pe doctorii care ne-au adăpostit,
pe gravidele rănite în bombardament,
pe oamenii care stăteau pe coridoarele spitalului
fiindcă n-aveau unde să se ducă.
Să mergem.
Vedeți steagul ucrainean ? Voi trei urcați în mașină.
ZIUA A 20-A
Rușii au ocupat spitalul
la câteva ore după ce am fugit.
Cuceriseră Malul Stâng,
cu excepția fabricii de oțel Azovstal.
Se apropie de centrul orașului.
Forțele ucrainene se apără, dar sunt copleșite numeric.
Orașul moare încet ca o ființă umană.
În ziua în care am fugit din spital,
forțele speciale ne-au mutat pe noi și pe Vladimir
într-o zonă aflată încă sub control ucrainean.
Zile întregi am încercat să găsim o cale de a ieși din oraș
cu filmările.
Bombardară casa.
13 martie.
Bombardarea zonelor rezidențiale continuă.
Tata.
Avion deasupra.
Bombe cu dispersie.
Repede.
Fără nicio informație,
lumea nu știe pe cine să dea vina.
- N-au deschis drumul. E vina voastră. - Eu ?
Evident, nu dumneata.
Cine ne bombardează ? Spuneți-ne.
Vă bombardează avioanele Federației Ruse.
Am spus să luați copii.
Numai de-ar veni pompierii să stingă focul.
Dar stația de pompieri...
Acum trei zile, Federația Rusă a bombardat singura stație de pompieri.
Nu vă interesează ?
Da, filmați-ne. Armata ucraineană ne bombardează.
Da, idioților. Filmați-ne.
Cine ne bombardează ?
- Să mergem. - Așteaptă.
Vladimir insistă să găsim o cale de ieșire.
Dar nu mai avem duba.
Am lăsat-o la spital.
Oricine ne duce cu mașina cu camerele și filmările
preț de kilometri întregi prin teritoriu ocupat
își asumă un mare risc.
Pe 15 martie editorii ne transmit un mesaj:
"Câțiva oameni au reușit să iasă ieri
cu un convoi al Crucii Roșii.
Mai e un convoi care pleacă azi."
Ne ducem la ultimul spital operațional din oraș.
Convoiul Crucii Roșii plecase.
Rezistă.
- Unde să-l ducem ? - Grăbiți-vă.
- Unde-i... - Nu știu.
Aș vrea să pot face mai mult.
Să rămân mai mult.
Dar trebuie să plecăm.
Un doctor ne spune să-l urmăm la subsol.
Aveți grijă pe unde călcați. Sunt cioburi pe jos.
Urmați-mă.
Aici sunt toți cei care n-au putut fi salvați.
Nu vă pot arăta chipul.
Uitați. E atât de mic.
E greu.
Foarte greu.
Te obișnuiești cu tot. Dar seara, îți bântuie gândurile.
Trebuie să ajungem din urmă convoiul.
Vladimir spune că va încerca să ne ducă în mașina sa.
Îi răspund că-i periculos.
Dar vrea să ne ajute să scăpăm cu filmările.
Încă mai speră că, dacă lumea vede tot ce s-a întâmplat în Mariupol,
aceste orori nu vor rămâne uitate.
Mașina lui Vladimir a fost avariată de artilerie,
dar încă mai merge ca prin miracol.
Suntem cu familia sa.
Străbatem 100 de kilometri
prin teritoriu ocupat și trecem de 15 puncte de control rusești.
Camerele și hard disk-urile sunt ascunse sub scaune.
În zori, ajungem în sfârșit din urmă convoiul Crucii Roșii.
Ieri am spus unuia dintre ofițerii care ne-a scăpat din spital:
"Mulțumesc că ne-ați salvat"
Mi-a răspuns: "Mulțumesc că spuneți povestea orașului."
Totuși, când ne îndepărtăm acum
mă tot gândesc la oamenii
ai căror tragedii vor rămâne necunoscute.
Îmi voi vedea fiicele.
Și sper că oamenii aceștia vor supraviețui
și își vor regăsi familiile.
Numărul total de refugiați
care au fugit din Ucraina până acum se ridică acum la trei milioane.
Rușii continuă să asedieze, să înfometeze Mariupol.
Am primit azi dimineață o filmare
cu 2.000 de mașini despre care autoritățile spun
că au reușit să iasă din Mariupol printr-un coridor umanitar
pe care Rusia nu l-a atacat.
Primim imagini cutremurătoare din Mariupol,
Primarul spune că numărul morților se ridică
la aproape 20.000 de la începutul războiului.
Lumea nu are apă și mâncare.
Nu are conexiune la Internet cu restul lumii.
A fost o tragedie.
Această femeie și copilul nenăscut au murit mai târziu.
ORAȘ UCRAINEAN ASEDIAT CU BRUTALITATE DE RUSIA.
Știm despre atrocitățile care aveau loc în Mariupol
datorită ziariștilor de la Associated Press.
Singurii reporteri internaționali care au rămas
după bombardamentul rusesc au fost martorii
unor scene de neuitat din război.
Reporterii AP de la fața locului
au arătat lumii o groapă comună în Mariupol.
E vorba de șanțuri înguste în Mariupol
cu cadavre de bebeluși.
Ziariștii AP au fost acolo.
Am văzut multe falsuri.
Cine câștigă războiul informațiilor câștigă războiul.
Credeți sincer asta ?
Credeți sincer ceea ce spuneți ?
Traducerea și adaptarea Mihai - mihai257@gmail.com
MARIUPOL A CĂZUT ÎN CEA DE-A 86-A ZI.
SE ESTIMEAZĂ CĂ 25.000 DE OAMENI AU PIERIT ÎN ASEDIU.
E POSIBIL CA NUMĂRUL REAL SĂ FIE MULT MAI MARE.