Downloaded from YTS.MX
Listopad 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Armáda 200 britských a amerických lodí
se objevuje u pobřeží severní Afriky.
Operace Torch začíná.
Přímo před očima místních lidí,
se 100000 mužů valí na pláže Maroka a Alžírska.
Na tomto ojedinělém dějišti
v severní Africe byla v letech 1940 až 1943
napsána slavná kapitola druhé světové války:
Válka v poušti.
Proč se velmoci utkaly
v náročných podmínkách pouště severní Afriky,
tak daleko od epicentra světové války?
A jak se v ohni pouště
podaří spojencům způsobit jeden z prvních velkých neúspěchů
silám Říše?
Válka v poušti, válka, kterou nikdo nechtěl,
měla změnit světovou válku vzhůru nohama.
TRIPOLIS LIBYE
Všechno začíná velkým hazardem malého diktátora,
který sní o velikosti:
Benitem Mussolinim.
Hlásá:
„Itálie je ve skutečnosti vězněm Středozemního moře.“
Il Duce chce obnovit skvosty Římské říše.
Sní o ovládnutí Středozemního moře
a rozšíření svého impéria do Afriky.
Mussolini se dusí v Africe, kterou ovládají
staré imperiální mocnosti, Francie a Spojené království.
Skromnost jeho vlastního impéria je velmi choulostivým tématem.
Na východě ovládá pouze Somálsko,
Etiopii a Eritreu.
Na severu byla Libye dobyta železem a krví.
Itálie ji vybojovala již v roce 1912. Po četných masakrech a zneužitích.
V létě 1940,
druhá světová válka zapálila Evropu.
Po převzetí moci v části Evropy,
ovládla vojska Třetí říše za několik týdnů Francii.
Anglie v obležení se obává,
že také podlehne nacistické hrozbě.
Němci a Italové, sjednoceni pod praporem Osy,
jsou v silném postavení.
LIBYE
Je to šance, kterou Il Duce nemá v úmyslu promarnit.
Chce vidět staré koloniální mocnosti,
které dominují Afriku, pryč.
Nastal čas Itálie.
ZÁŘÍ 1940
Nařizuje svým jednotkám vstoupit z Libye do Egypta,
do království ovládaném velkou Británií.
Silou 80000 mužů postupuje asi 95 kilometrů
do egyptské území.
Italští generálové váhají.
V jejich očích je jejich armáda nedostatečně vybavena
a nejsou připraveni na takové dobrodružství.
LONDÝN
Winston Churchill nechce o Egypt přijít.
Za žádnou cenu.
Od kapitulace Francie
rozšiřuje Říše svou moc v Evropě.
Pro britského premiéra
by další porážka byla nepřijatelná.
Zvlášť když Luftwaffe
neúprosně buší na Anglii.
Churchill ví, že záchrana Británie závisí,
víc než kdy dřív, na zdrojích jejího impéria.
Suezský průplav patří Egyptu.
Pro Londýn je životně důležitou tepnou pro přepravu
jeho suroviny.
Pro Churchilla je to velmi vážná situace.
Starý buldok začne bít na poplach a mobilizuje všechny
zdroje Commonwealthu.
Tisíce australských, novozélandských a jihoafrických vojáků
se ženou do Káhiry a přidávají se k Britům.
Tito muži opustili své rodiny a živobytí,
aby bojovali v pouštních píscích.
9. PROSINCE 1940
V prosinci Britové přecházejí do útoku.
K jejich velkému překvapení
je to jako procházka růžovou zahradou.
Italové jsou neorganizovaní
a ustupují 800 km zpět do Libye.
Britové dokonce obsazují Tobruk, velmi strategický přístav.
TOBRUK
Generálové Jeho Veličenstva vědí, že v těchto pouštních zemích
je ten, kdo ovládá přístavy, pánem.
Ve rámci pouze několika týdnů
dosáhla vojska Commonwealthu naprostého vítězství.
Na začátku roku 1941 obsadili východní Libyi.
Muslimské obyvatelstvo oslavuje své osvoboditele.
Nezapomnělo na 100000 padlých
při italském dobývání.
Arabové a Britové se dokonce i dohodli.
Tisíce Libyjců se přidávají do boje za Velkou Británii.
Churchill jim slibuje nezávislost,
jakmile bude dosaženo vítězství.
Je to dobrý způsob, jak podkopat vliv Říma.
Il Duce toužil pro slávě,
ale nyní nesklízí nic než potupnou porážku.
Zanechává 400 tanků a 130000 vězňů
na bitevním poli.
CESTA BENITA MUSSOLINIHO
Mussolini chtěl v Africe zavést své právo.
Teď musí volat o pomoc.
NĚMECKO
Začátkem roku 1941
obrátil Hitler svůj pohled na východ.
Společně se svými generály
se věnuje svému velkému projektu,
Operaci Barbarossa,
dobytí Sovětského svazu.
V jeho očích bude jeho vítězství zpečetěno
na ruských stepích.
19. LEDNA 1941
Zničený Mussolini ví, že jeho načasování není dobré.
Ale potřebuje pomoc spojence.
Jinak úplně ztratí Libyi.
Takové ponížení by zničilo jeho pověst.
Co se týče strategického plánu, Hitler považuje severní Afriku
za sekundární dějiště operací.
Obává se však, že oslabený Mussolini ztratí kontrolu nad svou mocí.
Pád Il Duceho by ohrozil bezpečnost
jižního křídla jeho evropské pevnosti.
Souhlasí s pomocí svému spojenci,
ale za jeho podmínek.
Žádná intervence Německa nesmí
za žádných okolností
přerušit jeho operace na východě,
jejichž zahájení se očekává během několika měsíců.
Vůdce posílá jen malou expediční sílu na Mussoliniho záchranu.
Afrika Korps mají pouze 45000 mužů a 174 tanků.
12. ÚNORA 1941
Připlouvají do Tripolisu, hlavního městě italské kolonie.
Jejich mise je omezená,
pomoct Italům znovu dobýt východní Libyi
a chránit ji před britským útokem.
Ale skutečným převratem ve hře je generál Rommel
v čele těchto vojsk.
Ve 49 letech je Rommel na generála mladý,
ale je to Vůdcův oblíbenec.
Přijíždí do Tripolisu zahalen mraky slávy
z francouzského tažení.
Oficiálně je Rommel pod italským velením,
ale je ambiciózní
a nemá v úmyslu hrát vedlejší roli.
Rommel v Africe sní o slávě,
i když to znamená neuposlechnout své nadřízené.
Afrika Korps jsou
na africké půdě teprve pár týdnů.
Ale Rommel je už netrpělivý.
Dne 24. Března 1941,
bez jakéhokoliv varování Říma či Berlína,
najednou spustí útok na východ.
Jeho záměry jsou jasné.
„Můj první cíl, “ říká,
„Je znovuzískání východní Libye.
Můj druhý, severní Egypt
a Suezský průplav.“
Je to velkolepý plán.
Ze země faraonů
může zamířit do Baku na Kavkaze
a dostat do rukou vzácné zdroje ropy.
SSSR
Pak se může setkat s jednotkami Wehrmachtu
a zaútočit na Rusko.
Je to čirá megalomanie
a zdaleka ne to, co od něj jeho vůdci očekávají.
Ale jeho vojáci jsou pro,
neboť Afrika Korps jsou částečně složeni z dobrovolníků,
z nichž jsou všichni hluboce oddaní Říši.
severní Afrika poskytuje Rommelovi ideální prostředí,
aby si to všechno nacvičil.
Na těchto rozlehlých prostranstvích
jeho Panzery dosahují plné rychlosti.
Jeho technika je tlačit přímo vpřed
a nestarat se o jeho boční strany nebo záda.
Spoléhá na prvek překvapení
a vlastní intuici,
a to je to, co si zaslouží Vůdcův obdiv.
Rommelova náhlá ofenzíva je pro Brity šokem.
Němci jsou úplně něco jiného než Italové.
Tváří v tvář takto hrozivému protivníku
se začínají objevovat znepokojivé slabiny britské armády.
Muži jsou nedostatečně vycvičeni
a jejich vybavení je zchátralé.
Jak britský lékař James Graham poznamenává,
Afrika Korps působí spoušť.
„Byl to bleskový útok.
Byli jsme pohlceni.
Celá oblast byla poseta kouřícími zbytky,
těla roztroušená všude kolem.
Některá živá, některá ne.
Náš hlavní úkol bylo zmírnit utrpení.
Bylo málo prostoru pro sentiment.
Pohřeb v blízkosti osudného místa
kamarády padlého, nepřítel dovolí.“
Všimnoucí si, že Britové ustupují
se Rommel rozhodl postupovat směrem k Egyptu a míří hlouběji
do pouště.
Je si dobře vědom toho že nyní neposlouchá rozkazy.
Své ženě Lucii přiznává:
„Má drahá Lucie,
útočíme s pozoruhodným úspěchem.
Podstoupil jsem risk postupu vpřed,
navzdory všem předchozím příkazům a pokynům,
abych se zmocnil této skvělé příležitost.“
Rommelovým cílem je Tobruk.
Jeho skromným cílem je dosáhnout jeho dobytí během několika dní.
Považuje to za pouhou formalitu.
Aby se vyhnuli katastrofě, Britové ustupují k egyptským hranicím.
EGYPT
Opustí celé území, které obsadili v Libyi.
Až na Tobruk.
DUBEN 1941
TOBRUK
Tobruk je bráněn 25000 vojáky Commonwealthu.
Jejich zásoby připlouvají po moři.
Britové tento hlubokomořský přístav Rommelovi nikdy nenechají.
Pokud by padnul do jeho rukou,
použil by jej k zásobování svého vojska,
což by mu umožnilo postoupit do Egypta.
Na frontové linii je život těžký, když jste v obležení.
Muži se ukrývají před bombardování v zablešených dírách.
„Jako krysy, “ německá rozhlasová propaganda
vždycky říká.
Takže si říkají Tobrucké krysy.
Denně přepadáváni.
Prozatím se Tobruk stále drží.
Rommel bojuje.
Tráví dny na návštěvách jednotek roztroušených po okolí
Tobruku a dál na egyptských hranicích.
Na rozdíl od důstojníků Wehrmachtu
pohrdá státními povinnostmi.
Chce vidět bitvy z předních linií.
A neúnavně svým mužům přikazuje, aby prorazili,
ať to stojí, co to stojí.
Německý poručík Robert Witzke bojuje
na frontové linii.
Píše své ženě:
„Drahá Inge, každý den dochází k útokům.
Můžeme se každý den sami sebe pouze ptát, kdo je ještě naživu
z našich druhů.
Mnozí jsou mrtví, ale ještě víc jich je zraněných.
Inge, mysli na mě dál.“
Po patnácti dnech obléhání
Rommel spotřeboval astronomické množství munice
a dochází mu palivo.
Nezáleží na tom. Batalionu kulometů řekne:
„Budeme v Káhiře za osm dní.
Předejte slovo dál.“
Rommel vede přehnanou, ambiciózní válku bez zájmu
o rozhodující prvky:
Palivo a zásoby.
Dodat 53000 tun měsíčních zásob,
potřebných k jeho neustálým útokům, je náročný úkol,
protože zásobovací linie Osy jsou dlouhé a nebezpečné.
Ve Středozemním moři Britové pronásledují
italské nákladní lodě snažící se dostat do Tripolisu,
jediného přístavu pod kontrolou Afrika Korps.
Nicméně, 80 % zásob stále prochází.
Benzín, voda, potraviny, munice.
Každý den po vyložení
se zásoby mají dostat na frontu.
Je to velká výzva.
Cesta z Tripolisu na frontu, dlouhá 1200 km,
trvá 14 dní...
Pro muže je to opravdová zkouška.
Ironicky, kamiony spotřebovávají polovinu benzínu, který vezou.
Rommel je netrpělivý se všemi těmito logistickými omezeními.
Vyčerpává své vojáky a nedokáže dobýt Tobruk.
Jeho postoje stojí životy 53 důstojníků
a 1200 mužů.
Afrika Korps je velmi oslaben,
ale drží své pozice.
Je ale daleko od svých základen
a obtížně se zásobuje benzínem.
Je vystaven nebezpečí.
Protiútok nepřítele by jej mohl zničit.
Chamsin, hořící vítr, který může vát dlouhé dny,
zvěstuje začátek silného horka.
Od května do října je nemožné bojovat
mezi 12:00 a 16:00.
Ve dne je teplo ochromující.
V noci je chlad ledový.
Poručík Witzke přežil peklo Tobruku
a teď čelí novým zkouškám.
V červnu 1941 se svěřuje své ženě:
„Horké není to správné slovo.“
Posledních deset dní
jsme měli 58 až 60 stupňů na slunci.
Zhubnul jsem už 20 kilo.
Jestli nás odsud nedostanou,
všichni se z toho zblázníme.“
„Největší problémem byla voda“,
lamentuje další voják.
„Pít, pořád jen pít.
To byl základ naší pouštní existence.“
Vojáky také konfrontuje pohroma pouště:
Mouchy.
Krátce po východu slunce přilétají v hordách,
přilákáni lidským potem,
jedinou dostupnou vlhkostí v těchto vyprahlých zemích.
Není možné jim uniknout.
Rommelovi muži nenacházejí útěchu ani v jídle.
Je nedostatečné jak ve kvalitě, tak v množství.
Kvalitu svých pokrmů se snaží zlepšit
obchodováním s beduíny.
Tento obchod může zlepšit každodenní život Roberta Witzkeho,
ale především potvrzuje jeho odporný rasismus.
„Tihle psi jsou tak prohnaní, že chtějí za vejce celé jmění.
Všichni si myslíme, že jsou to špehové.“
„Když vidíš tyhle špinavý bastardy,
napadá tě jen jedna věc: Pryč s tou lůzou.“
Na vrcholu léta v libyjské poušti,
drtící horko imobilizuje armády.
Zatímco muži Afrika Korps trpí
nedostatkem zásob,
v britských jednotkách tábořících na egyptské hranici
je to deprese, která mučí muže.
Žijí v izolaci na poušti
už osm měsíců a nemají žádný způsob, jak se rozptýlit.
Přemožen nudou, voják píše do svého deníku:
„Každý den je tu stejný.
Poušť je všude.
Vysává tvého ducha.
Není tu nic na dívání,
není co poslouchat.
Jediná věc, která nás drží, jsou myšlenky na domov.“
LONDÝN
PODZIM 1941
Churchill je podrážděný.
Všechno nasvědčuje tomu, že jeho vyčerpaní vojáci nejsou schopni
porazit Rommela.
Premiér se rozhoduje poslat posily,
které byly po měsíce povolávány z celého impéria.
severní Afrika se stala hlavním dějištěm války.
Indové, Afričané, Malťané,
Židé z Palestiny,
Mauretánci.
Na podzim roku 1941 více než 150000 mužů
přišlo rozšířit britské řady.
Jsou provázeni Svobodnými Francouzi,
kteří odpovídají na výzvu generála De Gaulla,
a budou pokračovat v boji za obnovení cti Francie.
Zapojením této masivní síly
přinutí Churchill Hitlera, aby zvýšil sázky.
PROSINEC 1941
Asi 3200 km od žhavých písků Afriky
vstupuje velká ofenzíva proti SSSR
do rozhodující fáze.
Při teplotách 30 stupňů pod bodem mrazu
se Wehrmacht pokouší dobýt Moskvu.
V okamžiku, kdy východní část války zabírá veškerou jeho pozornost,
se Hitler rozhodne vyslat posily svému chráněnci.
Nemůže si dovolit ztratit severní Afriku.
TRIPOLS LIBYE
Svěřením velení neovladatelnému generálovi
učinil Vůdce z pouště v past,
protože Rommel se svých představ nevzdal.
Naopak.
V lednu 1942 Hitlerovy slíbené posily
konečně dorazily.
Sotva stačí na to, aby vyřešili jeho logistické problémy,
ale je to dost na to, aby ho nechali snít o novém nájezdu na Káhiru.
Ještě jednou, za údivu všech,
pokračuje Rommel ve svém zběsilém tažení.
Přehnaně nadšený píše své ženě Lucii:
„Milá Lucie, mám několik plánů, o kterých bych se
nikdy neodvážil mluvit před svými důstojníky,
nebo by si mohli myslet, že jsem se zbláznil.
Znáš mě, je to v ranních hodinách,
kdy přicházejí mé nejlepší plány.“
Není žádný záruka, že jej Britové
budou schopni zastavit.
Jejich nový generál, Claude Auchinleck,
má jasnou převah v počtu můžu i ve vybavení.
Churchill ale nesází na správného koně.
Auchinleck neví, jak se obklopit
správnými lidmi.
Sloužil po dlouhou dobu v Indii
a vybral si své podřízené špatně.
Po celé měsíce posílá stovky tanků na jatka,
najížděním do čelních útoků hodných
zastaralých útoků kavalérie.
V květnu 1942 se Rommel pokouší o bezprecedentní
a velmi riskantní manévr, kterým se snaží svého nepřítele vyřadit ze hry.
Rozhodl se obejít obrannou linii chránící Tobruk,
aby ho chytil zezadu a rozdrtil ho.
V této odlehlé oblasti ale narazil
na neočekávanou překážku,
Bir Hakeim.
BIR HAKEIM
Je to pozice, kterou Svobodní Francouzi
pod Generálem Königem drželi.
Jen hrstka z nich.
3700 mužů.
Přes záplavu ohně rozpoutanou Panzery a Stugy,
se jim podařilo svým hrdinským odporem
zablokovat Afrika Korps po dobu 15 dnů.
Britové, vděční, vzdávají čest tomuto činu.
Díky drahocenným hodinám získaných De Gaullovými muži,
se Auchinleckova 8. armáda, uprostřed debaklu,
vyhnula obklíčení.
Stáhne své jednotky za egyptské hranice,
ale už podruhé
zanechává východ Libye nepříteli.
Zde je Tobruk.
Rommel dosáhl svého hlavního cíle,
dobýt přístav Tobruk.
21. ČERVNA 1942
Robert Witzke hraje hlavní roli
v tomto vítězství.
„Náš prapor“, jásá,
„Měl opět čestný úkol
zformovat vedení.
Ježíši Kriste, Tobruk je náš!
Stále je těžké tomu uvěřit.“
Dva dny po svém triumfu
je Robert Witzke těžce zraněn.
Je evakuován do Německa.
Maršál Rommel kontroluje pozice v městském přístavu.
Nad Tobrukem jsou stále husté mraky kouře.
Maršál Rommel...
Němečtí váleční zpravodajci sledovali Rommela
na každém kroku během poslední fáze bitvy.
Jejich obrazy dávají jeho úspěchu globální dopad.
PROČ TOBRUK PADL: PŘESTŘÍLENÝ A V PŘESILE 3:1
Mýtus o pouštní lišce začal.
PÁD TOBRUKU
A zatímco jsou všechny kamery zaměřeny na Rommela,
dávají si pozor, aby netočili vendetu,
kterou začali Italové.
Arabové zvolili stranu Britů.
Zaplatili za to.
Drancování a vraždy se množí.
Jeden Ital se raduje:
„Sotva Angličané utekli,
každý Arab, kterého jsme našli, dostal kulku
do hlavy nebo granát do břicha.
Naši vojáci jsou teď tady,
dokončují práci.“
Násilí se děje i proti 30000 libyjských Židům,
ať už podporovali Brity, nebo ne.
Fašistické rasové zákony byly dříve uplatňovány pouze
mírně na tyto italské občany,
ale vojenské neúspěchy vyvolávají radikalizaci
fašistického režimu.
Il Duce se rozhodl pro internaci všech Židů v regionu.
Celé rodiny jsou zatýkány,
nakládány do nákladních aut a vyhazovány v koncentračních táborech zřízených
na okraji pouště.
Nejhorší ze záchytných táborů je v Giado,
240 km jižně od Tripolisu.
Přibližně 3000 zajatců zde bude drženo,
čtvrtina z nich zemře na podvýživu
a špatné zacházení.
WASHINGTON
22. ČERVNA 1942
Katastrofa u Tobruku zasáhla Churchilla při setkání
s Franklinem Rooseveltem v Bílém domě.
„Je to jedna z nejtěžších ran, jakou si za války pamatuji.
Prohra je jedna věc, potupa je něco jiného.“
Churchillův způsob vládnutí je otevřeně zpochybňován.
Britové nedůvěřují svému premiérovi s vedením války.
Tak jako Mussolini s Hitlerem,
Churchill musí nyní vyhrát podporu svého spojence.
V sázce je jeho politické přežití.
Na jedné schůzi za druhou, obtěžuje Roosevelta,
aby mu pomohl zničit Afrika Korps.
Jeho plánem je vylodění v severní Africe.
Stejně jako Hitler, ani američtí generálové nemají
žádnou touhu intervenovat v tomto regionu.
Věří, že k poražení Německa,
musíte udeřit na jeho srdce, v Evropě.
Takže plánují vylodění na francouzském pobřeží,
což by se mohlo stát sotva za rok.
Aby přesvědčil svého hostitele,
Churchill trvá na tom, že by bylo škodlivé zůstat rok nečinný,
kvůli veřejnému mínění ve Spojených státech,
kde roste netrpělivost a touha vítězit.
Je to argument, který nenechává amerického prezidenta lhostejným.
Je pravdou, že ho brzy čekají volby.
Pouštní liška všechny tyhle intriky ignoruje.
Koncem června 1942 se rozhoduje k postupu do Egypta,
tentokrát s Hitlerovým požehnáním.
Vůdce nyní vnímá dobytí Egypta
jako historickou příležitost ke zničení britského impéria.
ALAMEIN
El Alamein je malá železnice na egyptském pobřeží.
Nikoho by nenapadlo, že se toto místo brzy zapíše do historie.
TELEGRAFNÍ ÚŘAD
Je to místo, kde Britové zvrátí
průběh války.
Claude Auchinleck si vybral tuto pozici, aby nebyl
znovu obklíčen pouštní liškou.
Neprůchodné překážky se nachází na všech stranách.
Na severu je to moře
a na jihu rozsáhlá oblast měkkého písku.
V červenci 1942 Rommel provádí akci, o které doufá, že bude
rozhodující ofenzívou u El Alameinu.
Jakmile u El Alameinu začne německá ofenzíva,
okolnosti se pro britské vojáky velmi zhoršují.
V průběhu minulého roku trpěli porážku za porážkou,
navzdory jejich početní převaze.
Neobratné strategie jejich vůdců
a jejich strach z Rommela podkopaly jejich odhodlání.
V jeho polní nemocnici vidí
Dr. James Graham záplavu vojáků,
všichni zranění a neschopní pokračovat v boji.
Zjišťuje, že někteří by raději zmrzačili sami sebe,
než aby se vrátili do přední linie.
„Jejich trikem bylo rozbití nábojů do pušky
a spolknutí výbušniny, což byl jed na játra.
Po několika týdnech v nemocnici
byla šance, že by mohli získat nebojové zaměstnání.“
V létě 1942, Auchinleck pozoruje své muže,
jak se po skupinkách vzdávají nepříteli.
Takové poraženectví je nepřijatelné.
Vyzývá k znovuzavedení
trestu smrti pro dezertéry.
Auchinleckovi se podařilo zadržet Osu, ale upadl v nemilost.
Je činěn odpovědným
za zhroucení morálky jeho vojsk.
3. SRPNA 1942
Zničen úzkostí spěchá Winston Churchill
začátkem srpna do Káhiry.
Náhle odvolává Klauda Auchinlecka.
Na jeho místo
volí generála Bernarda Montgomeryho.
Churchill ho považuje za hrdého,
ale vybere si jej, protože má vzácnou vlastnost:
Nezměrné sebevědomí,
které umí přenášet na své okolí.
James Graham slouží u Montgomeryho velitelství.
Vidí jej, jak se kodrcá, aby vyléčil neduhy,
které postihují jeho muže.
„Montgomery je každý den venku.
Vytrvale obchází všechny jednotky,
aby se představil vojákům.
Tohle nikdy předtím velitel neudělal.“
Montgomeryho zpráva pro jeho vojáky je jednoduchá, ale silná,
„Obrana Egypta leží zde u Alamejnu.
Tady budeme stát a bojovat.
Nebude žádný další ústup.“
Pod jeho velením
nedají Rommelovi ani centimetr půdy.
James Graham to potvrzuje.
„To stačilo k tomu, aby získal jejich loajalitu.
Každý je rád, když je na straně vítězů.“
Strategicky vzato, Montgomery je naprostým opakem Rommela.
Britský stratég si
své plány rád pečlivě připravuje.
Koncem srpna, když Rommel přechází do ofenzívy,
je Montgomery připraven.
30. SRPNA 1942
UTÍKEJ ROMMELE! UTÍKEJ!
Namísto toho, aby sázel na nepravděpodobnou rozhodující bitvu,
se Montgomery rozhodl svého protivníka vyčerpat.
Přece jen má jasnou materiální převahu.
„Mým plánem je zadržet nepřátelské tanky, zatímco my provedeme
metodické ničení jeho obranného systému.
Nepřítel bude odříznut od svých zásob.“
Montgomeryho cíl je Rommelovým slabým místem:
Jeho konvoje se zásobami benzínu.
Werner Mork řídí zásobovací konvoj pro Afrika Korps.
Utrpí další letecký útok, který ho poznamená
do konce života.
„Útok trval jen pár okamžiků.
Jsem pěkně rozhozený.“
„Od útoku jsem ochromený bezmyšlenkovitým pocitem paniky.
Mám to vše v hlavě, válku v celé její krutosti,
veškerou tu hrůzu.“
Montgomeryho opotřebovací strategie se vyplatila.
Po měsíci bojů zbývá Afrika Korps
pouze několik dní paliva.
Dne 27. října 1942
je pouštní liška konečně vyřízena.
Britská rozvědka zachytila německou zprávu,
indikující blížící se příjezd dvou italských tankerů
do přístavu Tobruku.
Když se připravují vyhodit kotvy,
jsou potopeny bombardéry královského letectva.
Kvůli nedostatku paliva
nemůže Rommel dále jednat.
4. LISTOPADU 1942
Rommel utrpěl u El Alameinu strašnou porážku.
Ví, že ambice jeho vůdce
v Africe jsou zničeny.
Zlomený muž píše své ženě.
„Bůh ví, jestli přežiji tuto porážku.
Jestliže se nikdy nevrátím,
rád bych z hloubi svého srdce
poděkoval tobě i našemu synovi za všechnu lásku
a štěstí, které jste mi přinesli.“
VÍTĚZSTVÍ
LONDÝN
Vítězství u El Alameinu znamenalo bod obratu
ve druhé světové válce.
Rommelova armáda byla poražena.
Britský premiér neskrývá svou radost.
Ale tohle není konec.
Ještě to není ani začátek konce.
Ale možná je to konec začátku.
Churchill se škodolibě usmívá.
Ví, že dny Říše v Africe jsou nyní sečteny.
Americká vojska se právě vylodila v severní Africe.
Na plážích Maroka a Alžírska,
francouzských koloniích.
MOROCCO ALŽÍRSKO
Přes odpor jeho poradců
Roosevelt Churchillovi ustoupil.
Americký prezident chce vyhrát volby do Kongresu.
Slíbil veřejnosti snadné vítězství na africkém kontinentu.
Původně měla trvat šest týdnů.
Operace Torch, epilog pouštní války,
ve skutečnosti bude trvat dlouhých šest měsíců.
Britské a americké síly a Montgomeryho armáda
se mají setkat v Tunisku.
Je to ideální odrazový bod pro cestu do Evropy.
Plán, kterému chce Hitler zabránit všemi prostředky.
Vůdce váhal podpořit Afrika Korps.
Nyní posílá těžké posily do Tuniska,
a dokonce převádí část bombardérů Luftwaffe
z ruské fronty.
Síla bojů otupuje nadšení Američanů,
zejména proto, že první střet
s Wehrmachtem v únoru 1943 v Kasserine
byl katastrofou.
Ale tento strašný křest ohněm je zocelí.
Nyní již zocelené americké síly mohou
podpořit Montgomeryho armádou.
BIZERTE TUNIS
S ohromující převahou zahájili
Britové a Američané závěrečnou ofenzívu
v centrálním Tunisku.
Britové vstupují do Tunisu,
zatímco Američané pochodují do Bizerte.
13. KVĚTNA 1943
Vojska Osy, nacpaná do svého posledního útočiště,
se bezpodmínečně vzdávají.
Spojenci zajmou 275000 mužů,
daleko více než 90000 zajatých při pádu Stalingradu.
Tyto tisíce vojáků nebudou nyní schopni odrazit
spojence při vylodění v Normandii.
A tak končí válka v poušti.
Je to vítězství, které vyhání Němce z Afriky.
Teď jsou Spojenci připraveni zapojit se do
velké konfrontace v západní Evropě.
Společně s Montgomerym zkrotili moderní válku.
Poučka byla udělena,
vůdcům i jejich mužům,
za cenu nevýslovného utrpení.
Lidé oslavují své osvoboditele,
ale všechen jásot je dvojznačný.
Vítězství Spojenců možná zbavilo Afriku moru nacismu,
ale navzdory všem slibům,
neporušilo řetězy kolonialismu.
Válka v poušti povede k porážce Říše.
Také bude předzvěstí nové éry:
Osvobození kolonizovaných národů.
Titulky od TVIbe Přeložil David Linek