Downloaded from YTS.MX
Noiembrie 1942.
Official YIFY movies site: YTS.MX
O flotă de 200 de nave britanice și americane
apare în largul coastei Africii de Nord.
Operațiunea Torță este pe cale să înceapă
chiar în fața localnicilor.
100.000 de bărbați se debarcă pe plajele din Maroc și Algeria,
în acest teatru de război,
Africa de Nord, între 1940 și 1943,
a fost scris un capitol celebru al celui de-al Doilea Război Mondial.
Războiul din deșert.
De ce au venit marile puteri să lupte
în condițiile dificile ale deșertului din Africa de Nord,
atât de departe de epicentrul războiului mondial?
Și cum, acolo, în cuptorul deșertului,
vor reuși aliații să provoace una dintre primele eșecuri majore
asupra forțelor Reich-ului?
Războiul din deșert, războiul pe care nimeni nu și-l dorea,
a schimbat războiul mondial.
HITLER'S DISASTROUS DESERT WAR
TRIPOLI, LIBIA
Totul începe cu o mică aventură al unui mic dictator,
care visează la măreție:
Benito Mussolini.
El proclamă,
„Italia este, într-adevăr, un prizonier al Mediteranei.”
Il Duce vrea să restaureze splendoarea Imperiului Roman.
El visează să controleze Marea Mediterană
și să-și extindă imperiul în Africa.
Mussolini este sufocat într-o Africă dominată
de vechile puteri imperiale, Franța și Regatul Unit.
Modestia propriului său imperiu este un punct foarte dureros.
În est, controlează doar Somalia,
Etiopia și Eritreea.
În nord, Libia a fost cucerită cu fier și sânge.
Victoria Italiei a fost câștigată în 1912 prin mai multe masacre și abuzuri.
În vara anului 1940,
Al Doilea Război Mondial dă foc Europei.
După ce a preluat o parte din Europa,
trupele celui de-al Treilea Reich au invadat Franța în câteva săptămâni.
Anglia, aflată sub asediu,
se teme să cedeze, de asemenea, în fața amenințării naziste.
Germani și italieni, uniți sub steagul Axei,
sunt într-o poziție puternică.
LIBIA
Este o șansă pe care Il Duce nu intenționează să o piardă.
El vrea să vadă vechile puteri coloniale
care domină Africa să fie alungate.
A sosit vremea Italiei.
SEPTEMBRIE 1940
Din Libia, el ordonă trupelor sale să intre în Egipt,
un regat controlat de Marea Britanie.
O forță de 80.000 de soldați înaintează în jur de 95 de kilometri
pe teritoriul egiptean.
Generalii italieni sunt nehotărâți.
Din perspectiva lor, armata este prost echipată
și nu este pregătită pentru o asemenea aventură.
LONDRA
Winston Churchill nu vrea să renunțe la Egipt.
Nu cu orice preț.
De când Franța s-a predat,
Reich-ul și-a extins controlul asupra Europei.
Pentru premierul britani,
o altă înfrângere ar fi inacceptabilă.
Mai ales când Luftwaffe
atacă nemilos Anglia.
Churchill știe că salvarea Marii Britanii depinde foarte mult
de resursele Imperiului.
Canalul Suez aparține Egiptului.
Pentru Londra, este o arteră vitală pentru a transporta
materiile sale prime.
Pentru Churchill, este o situație foarte gravă.
Așa că bătrânul buldog trage un semnal de alarmă și mobilizează
toate resursele Commonwealth-ului.
Mii de soldați australieni, neozeelandezi și sud-africani.
Se adună la Cairo și se alătură englezilor.
Acești bărbați și-au părăsit familiile și locurile de muncă pentru a veni
și lupta în nisipurile deșertului.
9 DECEMBRIE 1940
În decembrie, englezii încep atacul.
Spre marea lor surprindere,
este ca o plimbare în parc.
Italienii sunt dezorganizați
și s-au retras 800 de kilometri înapoi în Libia.
Englezii iau și Tobruk, un port important și strategic.
TOBRUK
Generalii Majestății Sale știu că în aceste locuri deșertice,
cel care controlează porturile porturile, este stăpân.
În doar câteva săptămâni,
trupele Commonwealth-ului au câștigat o victorie importantă.
La începutul anului 1941, ei ocupă estul Libiei.
Și populația musulmană sărbătorește venirea eliberatorilor.
Nu au uitat de cei 100.000 de morți
pentru care italienii erau responsabili.
Arabii și englezii ajung chiar la un acord.
Mii de libieni acceptă să lupte pentru Marea Britanie.
Churchill le promite independență
odată ce victoria este obținută.
Este o modalitate bună de a submina influența Romei.
Il Duce tânjea după glorie,
dar acum nu are nimic, decât o înfrângere rușinoasă.
El lasă în urmă 400 de tancuri și 130.000 de prizonieri
pe câmpul de luptă.
ȘOSEAUA BENITO MUSSOLINI
Mussolini a vrut să-și impună legea în Africa.
Acum trebuie să cheme ajutoare.
GERMANIA
La începutul anului 1941,
Hitler și-a întors privirea către est.
Alături de generalii săi,
el se dedică marelui său proiect,
Operațiunea Barbarossa,
cucerirea Uniunii Sovietice.
În ochii lui, victoria lui va fi pecetluită acolo
pe stepele rusești.
19 IANUARIE 1941
Mussolini, devastat, știe că timpul nu este de partea lui.
Însă are nevoie de ajutorul aliatului său
dacă va pierde Libia în întregime.
O astfel de umilință i-ar distruge reputația.
Pe planul strategic, Hitler ia în considerare Africa de Nord
drept un teatru secundar de operații.
Dar se teme că un Mussolini slăbit își va pierde puterea.
Căderea lui Il Duce ar amenința securitatea
flancului sudic al fortăreței sale europene.
El este de acord să-și ajute aliatul,
dar după condițiile sale.
Orice intervenție germană nu trebuie,
sub nicio formă,
să perturbe operațiunea din est,
care urmează să fie lansată în doar câteva luni.
Führer-ul trimite doar o mică forță expediționară în salvarea lui Mussolini.
Afrika Korps are doar 45.000 de soldați și 174 de tancuri.
12 FEBRUARIE 1941
Ei aterizează în Tripoli, capitala coloniei italiene.
Misiunea lor este una limitată,
să ajute italienii să recucerească estul Libiei
și să-i protejeze de un atac englez.
Dar adevăratul schimbător de joc este generalul Rommel,
șeful acelor trupe.
La 49 de ani, Rommel este tânăr pentru un general,
dar el este favoritul Führer-ului.
El sosește în Tripoli, cu o reputație semnificativă
din campania franceză.
Oficial, Rommel este sub comanda italiană,
însă el este ambițios
și nu are intenția de a juca un rol secundar.
În Africa, Rommel visează la glorie,
chiar dacă asta ar însemna să nu asculte superiorii săi.
Afrika Korps este prezentă
pe solul african de câteva săptămâni.
Dar Rommel este deja nerăbdător.
La 24 martie 1941,
Fără ca măcar să înștiințeze Roma sau Berlin,
el lansează brusc un atac spre est.
Intențiile lui sunt clare.
„Primul meu obiectiv”, spune el,
„Este recucerirea estului Libiei.”
„Al doilea, nordul Egiptului.”
„Și Canalul Suez.”
Este un plan măreț.
Din țara faraonilor,
se poate îndrepta spre Baku în Munții Caucaz
și să pună mâna pe prețioasele resurse de petrol.
URSS
Apoi, se poate întâlni întâlni cu trupele Wehrmacht
ca să invadeze Rusia.
Este o megalomanie pura
și departe de ce se așteaptă superiorii lui de la el.
Dar trupele lui îl susțin,
deoarece Afrika Korps este format parțial din voluntari,
toți fiind profund dedicați Reich-ului.
Africa de Nord îi oferă lui Rommel peisajul ideal
de a repeta totul.
Pe aceste întinderi vaste,
Panzer-urile lui pot ajunge la viteza maximă.
Tehnica lui este să împingă drept înainte
și să nu-și facă griji pentru flancuri sau spate.
El mizează pe elementul surpriză
și din propria intuiție,
iar asta i-a câștigat admirația Führer-ului.
Ofensiva bruscă a lui Rommel vine ca un șoc pentru englezi.
Nemții nu sunt deloc ca italienii.
În fața unui adversar atât de formidabil,
încep să apară slăbiciunile îngrijorătoare ale armatei britanice.
Soldații sunt antrenați prost
și echipamentul lor este dărăpănat.
În timp ce medicul britanic James Graham se uită,
Afrika Korps face ravagii.
„A fost un blitz.”
„Am fost devorați.”
„Întreaga zonă era marcată de rămășițe arse,”
„trupuri împrăștiate peste tot.”
„Unii trăiesc, alții nu.”
„Sarcina noastră principală a fost să ușurăm suferința.”
„Era puțin loc pentru sentimente.”
„Înmormântările fiind efectuate în apropierea locurilor ucișilor”
„de către tovarășii lor, dacă inamicul permitea.”
Observând că englezii se retrag,
Rommel decide să avanseze spre Egipt mergând mai departe
în deșert.
El știe bine că acum nu se supune ordinelor.
Îi mărturisește soției sale, Lucie,
„Draga mea Lucie,”
„atacăm cu un succes remarcabil.”
„Mi-am asumat riscul să merg înainte,”
„în ciuda tuturor ordinelor și instrucțiunilor anterioare,”
„pentru a profita de o ocazie atât de mare.”
Ținta lui Rommel este Tobruk.
Intenția lui modestă este să-l doboare în câteva zile.
El consideră că este o simplă formalitate.
Pentru a evita un dezastru, englezii se retrag de la granița cu Egipt.
EGIPT
Ei abandonează tot teritoriul pe care l-au ocupat în Libia
cu excepția lui Tobruk.
APRILIE 1941
TOBRUK
Tobruk este apărat de 25.000 de soldați din Commonwealth.
Aprovizionările lor ajung de pe mare.
Englezii nu vor ceda niciodată acest port în fața lui Rommel.
Dacă ar cădea în mâinile lui,
el l-ar folosi pentru a-și aproviziona propriile trupe,
care ar avansa în Egipt.
Pe linia de front, viața e grea când ești sub asediu.
Soldații se adăpostesc de bombardamente în gropi infestate cu purici.
„Ca șobolanii”, cum propaganda radioului german
spune mereu.
Așadar, în mod provocator ei sunt numiți „Șobolanii din Tobruk”.
Sunt atacați zilnic.
Deocamdată, Tobruk încă rezistă.
Rommel se zbate.
El își petrece zilele vizitându-și unitățile împrăștiate
în jurul Tobruk-ului și la granița cu Egipt.
Spre deosebire de ofițerii Wehrmacht-ului,
el disprețuiește îndatoririle statului.
El vrea să vadă bătăliile de pe frontul de luptă.
Și continuă să ordone neobosit oamenilor săi să îi învingă,
oricare ar fi costul.
Locotenentul german Robert Witzke luptă
pe linia frontului.
El îi scrie soției sale,
„Dragă Inge, în fiecare zi au loc atacuri.”
„Nu putem decât să ne întrebăm în fiecare zi cine mai este în viață”
„dintre camarazi.”
„Mulți sunt morți, dar și foarte mulți sunt răniți.”
„Inge, continuă să te gândești la mine.”
După un asediu de 15 zile,
Rommel a consumat o cantitate astronomică de muniție
și combustibilul este pe cale să se epuizeze.
Nu contează, pentru un batalion de mitraliere,
el declară: „Vom fi în Cairo în opt zile de acum înainte.”
„Dați cuvântul mai departe.”
Rommel duce un război foarte ambițios fără să ducă grija
unui element important:
combustibilul și proviziile.
Totuși, livrând cele 53.000 de tone de provizii lunare care
alimentează atacurile sale necruțătoare reprezintă o sarcină extrem de dificilă,
deoarece liniile de aprovizionare ale Axei sunt lungi și periculoase.
În Marea Mediterană, englezii urmăresc
nave de marfă italiene care încearcă să ajungă la Tripoli,
singurul port controlat de Afrika Korps.
Cu toate acestea, 80% din provizii încă ajung la destinație.
Benzină, apă, alimente, muniție.
În fiecare zi, odată descărcate,
proviziile trebuie să ajungă la linia de front.
Este o provocare mare.
Este nevoie de 14 zile pentru a parcurge cei 1205 de kilometri de la Tripoli
până la front.
Este o adevărată provocare pentru soldați.
În mod ironic, camioanele consumă jumătate din benzina pe care o transportă.
Rommel este nerăbdător cu toate aceste constrângeri logistice.
El își epuizează trupele și nu reușește să cucerească Tobruk.
Atitudinea lui costă viețile a 53 de ofițeri
și 1.200 de soldați.
Afrika Korps este foarte slăbită,
dar se menține.
Totuși, ei sunt departe de bazele lor,
și sunt greu de alimentat.
Ei sunt expuși pericolului.
Un contraatac din partea inamicului ar putea foarte bine să-i distrugă.
Khamsin, vântul arzător care poate sufla zile la rând,
anunță începutul căldurii puternice.
Din mai până în octombrie, este imposibil să lupți
între orele 12:00 și 16:00.
În timpul zilei, căldura este copleșitoare.
Noaptea este rece ca gheața.
Locotenentul Witzke a supraviețuit infernului din Tobruk,
iar acum se confruntă cu noi încercări.
În iunie 1941, el îi scrie soției sale,
„Fierbinte nu este cuvântul.”
„În ultimele zece zile,”
„am avut între 58 și 60 de grade la soare.”
„Am slăbit deja 20 de kilograme.”
„Dacă nu ne scot de aici,”
„vom înnebuni cu toții.”
„Cea mai mare problemă a fost apa,”
plângându-se un alt soldat.
„Beau, beau mereu.”
„Asta a fost începutul și sfârșitul zilelor noastre în deșert.”
Soldații se confruntă și cu năpasta deșertului:
muștele.
La scurt timp după răsăritul soarelui, ajung în grupuri mari,
atrase de transpirația umană,
singura sursă de umiditate disponibilă în aceste tărâmuri aride.
Nu există nicio modalitate de a scăpa de ele.
Oamenii lui Rommel nu găsesc alinare în mâncare.
Este insuficientă atât calitativ cât și cantitativ.
Ei încearcă să-și îmbunătățească calitatea meselor,
cumpărând de la beduini.
Acest comerț poate îmbunătăți viața de zi cu zi a lui Robert Witzke,
dar mai presus de toate, comerțul confirmă rasismul lui dezgustător.
„Acești câini sunt atât de vicleni, încât cer o avere pentru un ou.”
„Cu toții credem că sunt spioni.”
„Dacă te uiți la acești nenorociți murdari,”
„Atunci nu mai este decât un singur lucru de făcut, stai departe de ei.”
În plină vară, în deșertul libian,
Căldura zdrobitoare imobilizează armatele.
În timp ce oamenii din Afrika Korps suferă
din lipsa proviziilor, în partea cealaltă,
în unitățile britanice stabilite la granița cu Egipt,
depresia îi chinuie pe bărbați.
Ei trăiesc izolați în deșert
timp de opt luni și nu au cum să se recreeze.
Copleșit de plictiseală, un soldat scrie în jurnalul său,
„În fiecare zi este același lucru.”
„Deșertul e peste tot.”
„Îți seacă spiritul.”
„Nu e nimic aici la care să te uiți,”
„nimic de ascultat.”
„Singurul lucru care ne face să nu o luăm razna sunt memoriile de acasă.”
LONDRA
TOAMNA 1941
Churchill este iritat.
Totul sugerează că trupele sale uzate sunt incapabile
să-l bată pe Rommel.
Așa că prim-ministrul decide să trimită întăririle
care au fost chemate de-a lungul lunilor din tot Imperiul.
De acum înainte, Africa de Nord a devenit un teatru major de război.
Indieni, africani, maltezi,
evrei din Palestina,
mauricieni.
În toamna anului 1941 peste 150.000 de soldați
au venit să apere frontul englez.
Li se alătură francezii liberi.
Răspunzând apelului generalului De Gaulle,
vor continua lupta pentru a restabili onoarea Franței.
Angajându-și forțele masive,
Churchill îl obligă pe Hitler să ridice ștacheta.
DECEMBRIE 1941
La aproape 3.215 kilometri de nisipurile arzătoare ale Africii,
marea ofensivă împotriva URSS-ului intră
într-o fază decisivă.
La temperaturi de minus 30 grade Celsius,
Wehrmacht-ul încearcă să ocupe Moscova.
Chiar în momentul în care estul primește toată atenția,
Hitler decide să trimită întăriri aliatului său.
Nu își permite să piardă Africa de Nord.
TRIPOLI, LIBIA
Încredințând comanda unui general incontrolabil,
Führer-ul a transformat deșertul într-o capcană,
deoarece Rommel nu a renunțat la fanteziile sale.
Dimpotrivă.
În ianuarie 1942, întăririle promise de Hitler
ajung în sfârșit.
Sunt de abia suficiente pentru a rezolva problemele logistice,
dar sunt suficiente pentru a visa la un nou asalt asupra Cairoului.
Încă o dată, spre surprinderea tuturor,
Rommel își reia cursa nebună.
Foarte entuziasmat, îi scrie soției sale, Lucie,
„Dragă Lucie, am mai multe planuri în minte pe care nu aș îndrăzni”
„să le comunic ofițerilor mei în acest moment,”
„deoarece ar putea crede că o iau razna.”
„Doar mă cunoști, la orele dimineții”
„îmi vin cele mai bune planuri.”
Nu există nicio garanție că englezii
îl vor putea opri.
Noul lor general, Claude Auchinleck,
are o superioritate evidentă atât la numărul de soldați, cât și la echipament.
Dar Churchill are încredere în omul nepotrivit.
Auchinleck nu știe cum să-și aleagă
oamenii potriviți.
A servit multă vreme în India
și și-a ales prost subalternii.
Pentru luni de zile, trimite sute de tancuri la abator
prin atacuri menite să reprezinte
tactica învechită a cavaleriei.
În mai 1942, Rommel încearcă o manevră fără precedent
și foarte riscantă de a-și scoate inamicul din joc.
El decide să ocolească linia de apărare care protejează Tobruk
pentru a-l prinde din spate și a-l zdrobi.
Dar într-o zonă îndepărtată,
dă peste un obstacol neașteptat,
Bir Hakeim.
BIR HAKEIM
Este o poziție pe care francezii liberi
sub comanda generalului Koenig o păzesc.
Sunt doar câțiva:
3.700 de soldați.
În ciuda potopului de foc declanșat de Panzer-e și Stuka-uri,
au reușit, prin rezistența lor eroică,
să blocheze Afrika Korps pentru 15 zile.
Englezii, fiind recunoscători, salută rezistența.
Datorită orelor prețioase câștigate de oamenii lui De Gaulle,
armata a 8-a a lui Auchinleck, în mijlocul unui dezastru,
a evitat să fie înconjurată.
Își retrage trupele în spatele graniței egiptene, însă,
pentru a doua oară,
abandonează estul Libiei inamicului.
Aici este Tobruk.
Rommel și-a atins obiectivul principal,
să captureze portul Tobruk.
21 IUNIE 1942
Robert Witzke joacă un rol principal
în această victorie.
„Batalionul nostru”, afirmă el fericit,
„A avut încă o dată sarcina onorabilă”
„de a fi în frunte.”
„Iisuse Hristoase, Tobruk este al nostru!”
„Încă este greu de crezut.”
La două zile după triumful său,
Robert Witzke este grav rănit.
Este trimis în Germania.
Mareșalul Rommel inspectează pozițiile din portul orașului.
Încă mai sunt nori denși de fum deasupra lui Tobruk.
Mareșalul Rommel...
Reporterii de război germani au urmărit fiecare pas
făcut de Rommel în ultima fază a bătăliei.
Imaginile lor cauzează o reacție globală.
DE CE A CĂZUT TOBRUK: DEPĂȘIȚI CU 3 LA 1
Mitul Vulpei Deșertului a înflorit.
CĂDEREA LUI TOBRUK
Și în timp ce camerele sunt toate centrate pe Rommel,
ei au grijă să nu filmeze vendeta
colonizatorilor italieni.
Poporul arab a ales tabăra engleză.
Ei plătesc prețul.
Jafurile și crimele se înmulțesc.
Un italian se bucură,
„De îndată ce englezii au fugit.”
„Orice arab pe care l-am găsit a primit un glonț în cap.”
„Sau o grenadă în stomac.”
„Soldații noștri sunt aici acum.”
„Terminând treaba.”
Există violențe și împotriva celor 30.000 de evrei din Libia,
fie că îi sprijineau pe englezi sau nu.
Legile rasiale fasciste au fost aplicate anterior
doar cu blândețe față de acești cetățeni italieni,
dar eșecurile militare provoacă o radicalizare
a regimul fascist.
Il Duce decide să interneze toți evreii din regiune.
Familii întregi sunt arestate,
băgate în camioane și trimise în lagărele de concentrare amenajate
la marginea deșertului.
Cel mai rău dintre aceste lagăre de detenție este la Giado,
la 240 kilometri sud de Tripoli.
Acolo vor fi ținuți aproximativ 3.000 de prizonieri,
unde un sfert din ei vor muri din cauza subnutriției
și tratamentului rău.
22 IUNIE 1942
Dezastrul de la Tobruk îl lovește pe Churchill când se întâlnește
cu Franklin Roosevelt la Casa Albă.
„E una dintre cele mai grele lovituri pe care le reamintesc din timpul războiului.”
„Înfrângerea este una, rușinea este alta.”
Modul de guvernare al lui Churchill este pus sub semnul întrebării.
Englezii nu mai au încredere în prim-ministrul lor să conducă războiul.
Așa cum a făcut Mussolini cu Hitler,
Churchill trebuie să câștige acum sprijinul aliatului său.
Supraviețuirea lui politică este în joc.
Din întâlnire în întâlnire, îl hărțuiește pe Roosevelt
ca să-l determine să îl ajute să anihileze Afrika Korps.
Planul lui este să facă o debarcare în Africa de Nord.
Ca și Hitler, generalii americani nu au
nicio intenție să intervină în această regiune.
Ei cred că pentru a învinge Germania,
trebuie să o lovești în inimă, în Europa.
Așa că plănuiesc o debarcare pe coasta franceză,
car ar putea să se întâmple abia într-un an.
Pentru a-și convinge gazda,
Churchill insistă că ar fi dăunător să rămână inactiv timp de un an,
cu opinia publică din SUA nerăbdătoare
și flămândă pentru victorii.
Este un argument care nu-l lasă pe președintele american indiferent
și este adevărat că în curând urmează alegeri.
Vulpea Deșertului ignoră toate aceste intrigi.
La sfârșitul lunii iunie 1942, el decide să înainteze în Egipt,
cu binecuvântarea lui Hitler de data aceasta.
Führer-ul consideră acum cucerirea Egiptului drept
o oportunitate istorică de a doborî Imperiul Britanic.
ALAMEIN
El Alamein este o mică gară de pe coasta egipteană.
Nimeni nu se putea gândi că acest loc pierdut va intra în curând în istorie.
BIROU TELEGRAFIC
Totuși, aici englezii vor schimba
cursul războiului.
Claude Auchinleck a ales această poziție pentru a nu fi
înconjurat din nou de Vulpea Deșertului.
Are obstacole de netrecut peste tot.
Marea în nord
și o zonă vastă de nisip moale în sud.
În iulie 1942, Rommel lansează ceea ce speră
că va fi o ofensivă decisivă la El Alamein.
De îndată ce ofensiva germană a început la El Alamein,
lucrurile merg foarte prost pentru soldații englezi.
În ultimul an, ei au suferit înfrângere după înfrângere,
în ciuda numerelor superioare.
Strategiile inepte ale liderilor lor
și teama de Rommel au subminat deciziile.
În spitalul său de front,
doctorul James Graham vede o grămadă de soldați,
toți răniți și incapabili să continue lupta.
El descoperă că unii ar prefera să se mutileze
decât să se întoarcă la front.
„Trucurile folosite au fost să distrugă un cartuș de pușcă”
„și să înghită explozivul, care este otrăvitor pentru ficat.”
„După câteva săptămâni în spital,”
„există o șansă să obții un loc de muncă de necombatant.”
În vara anului 1942, Auchinleck observă cum oamenii lui
se predau în masă în fața inamicului.
O astfel de înfrângere este inacceptabilă.
El cere reintroducerea
pedepsei cu moartea pentru dezertori.
Auchinleck a reușit să controleze ofensiva Axei, dar cade în dizgrație.
El este considerat responsabil pentru
prăbușirea moralului trupelor sale.
3 AUGUST 1942
Devorat de anxietate, Winston Churchill se grăbește
să ajungă în Cairo la începutul lunii august.
Îl demite pe Claude Auchinleck.
Pentru a-l înlocui,
el optează pentru generalul Bernard Montgomery.
Churchill crede că el este orgolios,
dar îl alege pe Montgomery pentru că are o calitate prețioasă:
o imensă încredere în sine,
care îl face capabil să comunice cu cei din jurul lui.
James Graham este atașat la sediul lui Montgomery.
Îl vede încercând să vindece bolile
care chinuie soldații săi.
„Montgomery este afară în fiecare zi.”
„Merge silitor prin toate unitățile sale”
„pentru a se prezenta soldaților.”
„Niciodată un comandant nu a făcut asta.”
Mesajul lui Montgomery către trupele sale este simplu, dar ferm,
„Apărarea Egiptului se află aici, la Alamein.”
„Aici vom sta și vom lupta.”
„Nu va mai exista nicio retragere.”
Clar sub conducerea lui,
nu-i vor da un centimetru de pământ lui Rommel.
James Graham o confirmă.
„A fost suficient să le câștige loialitatea.”
„Tuturor le place să fie de partea învingătorilor.”
Din punct de vedere strategic, Montgomery este opusul total al lui Rommel.
Strategistului britanic, la rândul său, îi place
să-și pregătească planurile cu mare atenție.
La sfârșitul lui august, când Rommel intră în ofensivă,
Montgomery îl așteaptă.
30 AUGUST 1942
FUGI, ROMMEL! FUGI!
În loc să plănuiască o bătălie decisivă improbabilă,
Montgomery decide să-și epuizeze adversarul.
La urma urmei, are o clară superioritate materială.
„Planul meu este să rețin tancurile inamicului în timp ce desfășurăm”
„o distrugere metodică a sistemului său defensiv.”
„Inamicul va fi tăiat de la liniile lui de aprovizionare.”
Ținta lui Montgomery este punctul slab al lui Rommel:
convoaiele sale cu combustibil.
Werner Mork conduce un camion de aprovizionare pentru Afrika Korps.
El suferă un alt atac aerian care îl va marca pentru
totdeauna.
„Atacul a durat doar câteva momente.”
„Sunt destul de șocat.”
„De atunci, sunt copleșit de un sentiment de panică fără control.”
„Este cu mine acum, războiul în toată cruzimea lui,”
„toată groaza lui.”
Strategia de uzură a lui Montgomery a dat roade.
După o lună de lupte, Afrika Korps mai are doar
câteva zile de combustibil.
La 27 octombrie 1942,
Vulpea Deșertului este în sfârșit învinsă.
Serviciile secrete britanice interceptează un mesaj german
indicând sosirea iminentă a două petroliere italiene
în portul Tobruk.
În timp ce se pregătesc să arunce ancora,
navele sunt scufundate de bombardierele Royal Air Force.
Așadar, din cauza lipsei de combustibil,
Rommel pur și simplu nu își mai permite să acționeze.
4 NOIEMBRIE 1942
Rommel a suferit o înfrângere teribilă la El Alamein.
El știe că asta va ruina
ambițiile Führer-ului în Africa.
El este un bărbat supărat care îi scrie soției sale.
„Numai Dumnezeu știe dacă voi supraviețui acestei înfrângeri.”
„Dacă nu mă mai întorc,”
„aș dori din adâncul inimii mele,”
„să îți mulțumesc ție și fiului nostru pentru toată dragostea și”
„fericirea pe care mi-ați adus-o.”
VICTORIE
LONDRA
Victoria de la El Alamein marchează un punct de cotitură
în al Doilea Război Mondial.
Armata lui Rommel a fost învinsă.
Premierul britanic nu-și ascunde plăcerea.
Acesta nu este sfârșitul.
Nu este nici măcar începutul sfârșitului.
Dar poate este sfârșitul începutului.
Churchill se bucură.
El știe că zilele Reich-ului în Africa sunt acum numărate.
Trupele americane tocmai au debarcat în Africa de Nord.
Pe plajele din Maroc și Algeria,
două colonii franceze.
MAROC ALGERIA
În ciuda opoziției din partea guvernului său,
Roosevelt cedează în fața lui Churchill.
Președintele SUA vrea să câștige alegerile de la jumătatea mandatului.
El a promis publicului său o victorie ușoară pe continentul african.
Inițial programat să dureze șase săptămâni,
Operațiunea Torță, epilogul războiului din deșert,
va dura de fapt șase luni lungi.
Forțele britanice și americane și armata lui Montgomery
au plănuit să se întâlnească în Tunisia.
Este o trambulină ideală pentru a lovi Europa.
Un proiect pe care Hitler vrea să îl prevină prin toate mijloacele.
Führer-ul ezitase să sprijine Afrika Korps.
Acum el trimite întăriri masive în Tunisia,
și chiar transferă unele dintre bombardierele Luftwaffe
din frontul rusesc.
Ferocitatea luptei stinge entuziasmul americanilor,
mai ales de la prima lor ciocnire
cu Wehrmacht-ul în februarie 1943 la Kasserine.
A fost un dezastru.
Dar acea întâlnire terifiantă al focului i-a întărit.
Acum forțele americane întărite
se pot alătura armatei engleze a lui Montgomery.
BIZERTE TUNIS
Cu o superioritate zdrobitoare acum,
englezii și americanii își lansează ofensiva finală
în centrul Tunisiei.
Englezii intră în Tunis,
în timp ce americanii intră în Bizerte.
13 MAI 1943
Trupele Axei, înghesuite în refugiul lor final,
se predau necondiționat.
Aliații preiau 275.000 de prizonieri,
mult mai mulți decât cei 90.000 de soldați luați la căderea Stalingradului.
Acești mii de soldați nu vor putea acum să riposteze
în fața Aliaților la debarcarea din Normandia.
Și așa se încheie războiul din deșert.
Este o victorie care îi alungă pe germani din Africa.
Acum Aliații sunt gata să ia parte
la marea confruntare din vestul Europei.
Împreună cu Montgomery, ei au îmblânzit războiul modern.
Lecția a fost învățată,
de către conducători, dar și de către soldații lor,
cu prețul unei suferințe neimaginabile.
Oamenii își sărbătoresc eliberatorii,
dar tot triumful este ambiguu.
Victoria Aliaților a scăpat Africa de ciuma nazismului,
dar în ciuda tuturor promisiunilor,
nu a rupt lanțurile colonialismului.
Războiul din deșert va duce la înfrângerea Reich-ului.
De asemenea, va anunța o nouă eră:
cea a eliberării națiunilor colonizate.
Subtitrarea: Leonard Drăghici