EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Albie Sachs är en sydafrikansk aktivist, jurist, författare
och en före detta domare som utsågs av Nelson Mandela
att sitta i den första författningsdomstolen i Sydafrika.
Under kampen mot apartheid överlevde Albie en bomb
som placerats i hans bil av Sydafrikas säkerhetstjänst.
Han förlorade en arm och synen på ett öga.
Men åratal senare är hans svar på frågan vad världen behöver fortfarande detsamma:
Ordet "vänlighet" dyker upp i mitt huvud.
Och kanske för att det finns så mycket skrävlande
har det blivit populärt. Det får stöd.
Men man motbevisar det genom möten med andra,
genom kontakt med andra,
genom att få energier att peka i samma riktning
och genom att acceptera och välkomna mångfald.
Det här inspirerades av Nelson Mandela,
som en gång sa: "Det som räknas i livet är inte bara det faktum att vi har levt…
…utan det är den skillnad vi har gjort för andras liv
som avgör vikten av vårt liv."
Hans liv gjorde ett bestående avtryck i världen,
ett arv som inspirerar så många andra att resa sig…
…och kämpa för förändring och bli ledare.
Så det här är till minne av Madiba.
Det gjordes för att påminna oss om skillnaden en person kan göra.
Det handlar om människor som har gjort modiga val,
ledare som har gått vid hans sida och följt i hans fotspår.
De bryr sig om andra och arbetar för en bättre och mer jämlik värld.
Och de inspirerar oss andra
att leva för att leda.
Mitt första omdöme från skolan när jag var sex år
började med orden: "Albert är den drömmarpojke."
Och nu, 70-plus år senare,
är Albie fortfarande en drömmarpojke.
MAPUTO, MOÇAMBIQUE 7 APRIL 1988
Den senaste måltavlan för attacker mot ANC världen över
öppnade bildörren när bomben exploderade. Albie Sachs blev allvarligt skadad.
På sjukhuset såg läkarna små chanser att han skulle överleva.
Mirakulöst nog överlevde han. Förkrossad. Han förlorade en arm och synen på ett öga.
Men två månader senare var ANC-ledaren optimistisk kring hemlandets framtid.
Hämnd ger mig inte armen tillbaka.
Tvärtom skulle hämnd förminska mig
och på sätt och vis göra allt meningslöst.
Det är viktigt att vi har en positiv framtidssyn. Friheten kommer i Sydafrika.
Frihet kommer under vår livstid och vi ska skapa ett värdigt samhälle.
Det måste vara vårt mål.
Vår gäst i dag är domare Albert L. Sachs,
medlem av Sydafrikas författningsdomstol.
Domare Sachs var ledare i kampen för mänskliga rättigheter i Sydafrika
och en frihetskämpe i African National Congress.
Hans inblandning i det här arbetet ledde till problem med polisen.
Han frihetsberövades två gånger utan rättegång.
Han fängslades, sattes i isoleringscell och frihetsberövades,
och var under en period i exil…
Och blev slutligen måltavla för ett statligt sanktionerat mordförsök.
Sen släpptes Nelson Mandela.
Efter 24 år i politisk exil
välkomnas Albie Sachs av sin mamma på Kapstadens flygplats.
Han deltog i förhandlingarna
som gjorde Sydafrika till en konstitutionell demokrati
och utsågs av Nelson Mandela att sitta i författningsdomstolen.
Under sin tid som domare blev han känd som domstolens samvete.
Albie lever sitt liv utan bitterhet.
Albie ger en tro på att vara människa,
på att vara sydafrikan…
En vit sydafrikansk man. Man ser honom och tänker:
Albie visar vad som är möjligt.
ATT KÄMPA MOT APARTHEID
Det finns en historia om när jag var sex och packade för att gå i exil.
Jag hittade ett födelsedagskort från min pappa Solly Sachs.
"Albie, må du växa upp till att bli en soldat i befrielsekampen."
Det är ganska tungt för en sexåring, men det var den värld jag växte upp i.
Lagar gjorde vita officiellt överlägsna,
medan den svarta majoriteten diskriminerades på alla fronter.
Sydafrika var överväldigat av apartheidsystemet.
När jag var 17 stod jag i en sal med mestadels svarta,
kanske 200 stycken, och kanske 5-10 vita.
Och folk sjunger. De sjunger frihetssånger.
Och de efterfrågar volontärer till Defiance of Unjust Laws Campaign.
Och jag sa till min vän: "Avi, jag vill vara med."
Han sa: "Du kan inte." "Varför?"
"För att du är vit."
"Vi kämpar mot rasism." "Det är en svart kamp som leds av svarta."
Men nio månader senare, efter årets slutprov,
ledde jag en grupp under pausen.
Vi var fyra vita som satte oss på bänkar med texten "endast icke-vita".
Att bli aktiv, träffa och hitta,
vilket var viktigt för mig, folk jag träffade i kampen mot apartheid.
VI STÖTTAR VÅRA LEDARE
De hade energi, livskraft och fantasi.
De var så mycket intressantare än den värld som var tänkt för oss,
där vi skulle in i nån karriär och tjäna pengar, jobba och bli viktig.
Att bli advokat var för aktivismens skull.
Det var en massa olika fall, men huvuddelen av arbetet jag gjorde
rörde människor som straffades eller hotades med straff
på grund av sina åsikter, sitt engagemang mot apartheid.
Eller för att de saknade dokument. De följde inte den uppsjö av lagar
som förtryckte svarta.
VITT OMRÅDE
IAKTTAG FÖRSIKTIGHET VARNING FÖR INFÖDINGAR
Det var fruktansvärt.
1960, samma år som Sharpevillemassakern…
Polisen i Sharpeville sköt mot en grupp obeväpnade demonstranter.
Sextionio personer sköts till döds, de flesta i ryggen.
ANC, African National Congress, förbjöds.
Allt tvingades under jord under ett omöjligt undantagstillstånd.
Sen blev saker ännu mycket grymmare.
Man kunde hämtas i hemmet, på jobbet eller ute på gatan
bara en polis fick ett infall.
Jag såg mina klienter hämtas en efter en.
Man låstes in under 90-dagarsregeln.
De kunde hålla en utan tillgång till advokater,
utan domstol, utan att kunna nå familjen eller nån, i 90 dagar
baserat på misstanke om att man hade information som kunde hjälpa terrorister.
Eftersom du kämpade mot dessa orättvisor, inte bara i egenskap av advokat åt svarta,
utan som aktivist, så kom de efter dig också.
ATT ÖVERLEVA I MÖRKRET
Man går med i kampen. Man är frivillig.
Man blir en del av en motståndskultur. Det var folket mot nazisterna,
partisanerna som identifierade sig starkt med dem under kriget i Europa.
Folk som hade suttit i fängelse skrev böcker om sina upplevelser
och man läste dem och förberedde sig för när det skulle ske.
"Så är det alltså i fängelset."
Men man är inte redo. Man är inte redo för isolering.
Man står ut för att man inte har nåt val. Vad ska man göra? Man kan gråta.
Det finns ett alternativ. Man kan samarbeta, kapitulera.
Så man kämpar för att inte bryta ihop
och ge bort information och…
Efter ett tag fattar man inte varför man är fängslad. Man vet inte ens varför.
Man vet bara att de stora orden, som var så starka och mäktiga
och verkade så meningsfulla, blir alldeles tomma.
Frihet? Vad är… Det är nonsens.
Man får en liten, extremt narcissistisk, innesluten värld
med bara sig själv och den smärta man känner.
En bra dag var jag deprimerad. På en bra dag, bara deprimerad.
En dålig dag…
…var jag inte självmordsbenägen, men nästan.
Ett tillstånd av ren hopplöshet.
En dag hör jag visslingar.
Jag tror det knappt. Det är inte det vanliga ljudet. Fängelset är högljutt.
Folk som ropar och skriker. Dörrar som smäller. Alla skriker.
Jag hör visslingar och visslar tillbaka.
Och jag hör på långt håll i fängelset…
Jag vet inte ens vem det är.
Och det här var en underbar form av kontakt.
Och jag hade en träningsrutin.
Jag var mitt i att göra 100 armhävningar när jag hörde visslingarna.
Jag utbrast: "Jag är bara uppe i 75! Snälla, vänta, kan du inte vänta?"
Och vi fick försöka bestämma en tid på dagen
när vi var redo för att vissla. Jag fick aldrig veta vem det var.
Sen släpps jag ut efter 90 dagar. Jag går ut på gatan och…
…blir inlåst igen.
De tar min slips. De tar min klocka.
Och jag får sitta 78 dagar till.
Sen släpps jag utan att veta varför. Jag var så
triumferande, euforisk, att jag sprang från centrala Kapstaden till Clifton.
Det kanske är 10-13 km. Jag hade aldrig sprungit så långt förr.
Jag kastade mig i havet.
Mina kollegor kom, iklädda kostymer och sina blanka skor, ner till stranden.
Jag trodde att jag blivit galen. Lite galen var jag.
Jag verkade ha segrat, men nåt inom mig hade brustit.
Man kommer aldrig över isoleringscell.
Aldrig nånsin.
Och flera år senare är jag i exil och…
…blir sprängd.
MOÇAMBIQUE 1988
Min vän Ruth First hade dödats av en brevbomb.
Det fanns en del av kyrkogården i Maputo
där många sydafrikaner begravdes. Över 20 hade mördats.
Och varje gång vi åkte dit undrade vi:
"Den där lilla plätten där borta, är den till mig?"
NADINE GORDIMERS RÖST FÖRFATTARE OCH VÄN
Att han var en så viktig motståndare till apartheid
innebar att han alltid var i stor fara.
Jag trodde inte att de skulle ge sig på mig. Jag var ett så mjukt mål
och det skulle bli en sån motreaktion. Jag hade fel.
Explosionen hördes i hela Moçambiques huvudstad Maputo.
Försåtsmineringen misstänks vara sydafrikanska agenters verk.
Hans bil var menad att bli hans grav.
Jag känner hur jag dras i väg, och jag säger:
"Lämna mig. Jag dör hellre här."
Jag tror att jag blir kidnappad och förd över gränsen till Sydafrika.
MAPUTOS CENTRALSJUKHUS
Totalt mörker. Nåt fruktansvärt har hänt.
Jag vet inte vad. Jag hör en röst i mörkret som säger:
"Albie, jag heter Ivo Garrido. Du är på Maputos centralsjukhus.
Din arm är i sorgligt skick. Du måste möta framtiden med mod."
Jag sa till mörkret: "Vad hände?"
En kvinnas röst säger: "Det var en bilbomb."
Jag tappar medvetandet igen, men med en känsla av glädje.
Jag trodde att jag blev kidnappad för att kastas i fängelse i Sydafrika.
Och jag visste att jag var säker i händerna på Frelimo,
Moçambiques regering.
Och tiden går.
Jag känner mig lätt. Jag ligger på rygg. Jag ser inget. Ögonen är övertäckta.
Jag drar en vits för mig själv, om Hymie Cohen, som är jude som jag.
Han ramlar av bussen, han reser sig.
Och handen rör sig över kroppen, som ett kors.
Nån säger: "Hymie, är du katolik?"
"Vad då katolik?
Glasögon, testiklar, plånbok och klocka."
Ett gammalt skämt, som normalt inte dras under såna omständigheter.
Jag började med testiklar. Verkade okej.
Plånbok, okej. Glasögon…
Finns det en krater där ligger jag illa till. Okej.
Och jag har förlorat en arm. Jag har bara förlorat en arm.
Stunden alla frihetskämpar väntar på:
"Kommer de att ta mig i dag? Kan jag förbli tapper?"
De kom efter mig och försökte döda mig och jag överlevde.
Jag kände lycka och triumf.
Det var den 7 och 8 april, 1988.
Och så känner jag än.
Det blåste bort isoleringscellens pinor.
Jag fick ett nytt perspektiv på livet. På nåt sätt kom jag tillbaka till världen.
Jag kan inte helt förklara det.
Och jag är lite rädd att jag ska kollapsa senare.
Nu har jag uppenbarligen nått ett läge då jag måste
återuppbygga mig fysiskt och känslomässigt.
Och det var som att lära sig skriva igen. "Titta, mamma! Jag kan skriva!"
Lära sig stå. "Titta, mamma! Jag kan gå och stå!"
Det var nåt väldigt glädjefyllt över återhämtningen efter bomben.
Och jag fick ett brev.
Jag låg i en sjukhussäng i London. Det står:
"Oroa dig inte, kamrat Albie. Vi ska hämnas dig. Undertecknat, Bobby Naidoo."
"Hämnas mig?" tänkte jag.
Ska vi kapa deras armar? Förblinda ett öga på dem?
Är det landet vi kämpar för?
Om vi får frihet, demokrati, och en rättsstat
blir det min mjuka hämnd. Rosor och liljor kommer att växa ur min arm.
TVÅ ÅR SENARE GAV SYDAFRIKAS PRESIDENT F.W. DE KLERK ÄNTLIGEN EFTER
I dag kan jag meddela långtgående beslut.
FEBRUARI 1990
Förbuden mot African National Congress, Pan-Africanist Congress,
och Sydafrikanska kommunistpartiet är upphävda.
Ordning!
Folk som avtjänar fängelsestraff bara för att de var medlemmar
i nån av dessa organisationer ska identifieras och släppas.
Med anledning av detta har regeringen tagit beslutet
att villkorslöst frige mr Mandela.
ATT KOMMA HEM
VÄLKOMMEN HEM
Jag kom tillbaka till Sydafrika.
För första gången var rösterna lika värda.
I det här ögonblicket i Sydafrikas nyfödda demokrati
såg dess mest vördade arkitekt till att det bevarades för eftervärlden
och sade att det var målet för hans livslånga kamp.
Jag har kämpat med bestämdhet mot vit dominans.
Jag har kämpat med bestämdhet mot svart dominans.
Jag värnar tanken om ett nytt Sydafrika.
Det var då vi uppnådde det vi hade kämpat för.
Det var bekräftelsen på allt.
Sen valdes jag in i författningsdomstolen för att skydda det vi har kämpat för.
Sist jag stod i rätten…
FÖRFATTNINGSDOMSTOLEN
…var det för att höra huruvida…
…jag skulle dömas till döden.
I dag talar jag inte som åtalad…
…utan för att inviga en domstol Sydafrika aldrig haft förut.
En domstol
på vilken framtiden för vår demokrati vilar.
Och som för att dra processen med mjuk hämnd till sin spets
träffar jag mannen som låg bakom bilbomben mot mig.
Henri van der Westhuizen gick till Sanningskommissionen.
SANNINGS- OCH FÖRSONINGSKOMMISSIONEN UPPRÄTTADES AV NELSON MANDELA
FÖR ATT UNDERSÖKA BROTT MOT MÄNSKLIGA RÄTTIGHETER
GENOM OFFENTLIGA VITTNESMÅL FÖR ATT SYDAFRIKA SKULLE KUNNA LÄKA
Han ville träffa mig innan han gick dit. Han kom till mitt kontor.
FÖRÖVARE KUNDE FÅ AMNESTI I UTBYTE MOT VITTNESMÅL
Vi har ett enastående samtal.
Han berättar om sin ungdom, hur bra han var i skolan
och sina snabba framsteg i armén. Han är så stolt. Han tog sig upp.
Han blev en i toppen på likvideringsgruppen.
Och min nyfikna sida är helt fascinerad.
Hans berättelse är så naiv.
Och… Han ska till Sanningskommissionen. Han ska berätta historien.
Soldater behövde vara modiga för bryta leden och ansluta sig till nya Sydafrika.
Jag glömde bort honom. Och sex månader senare är jag på en fest.
Och jag hör nån som säger: "Albie!" Jag vänder mig om.
Det är Henri. Helt otroligt. Han ler stort.
Han sa: "Jag gick till Sanningskommissionen och träffade Bobby."
Han som skrev till mig. "Och Sue och Farouk. Jag berättade allt.
Och du sa att om vi nån gång träffades kanske du skulle skaka min hand."
Och jag skakade hans hand.
Han gick därifrån upprymd. Jag svimmade nästan.
Men efteråt hörde jag att han hade lämnat festen,
gått hem och gråtit i två veckor.
Jag vet inte om det är sant. Jag vill tro det.
Jag vill inte veta om det inte är sant.
Men för mig vore det viktigare än att skicka honom i fängelse.
Reparativ rättvisa. Olika sätt att utkräva ansvar.
Nu börjar vi leva i samma land. För mig är det mirakulöst.
Hur hittade du den här förmågan till kärlek och förlåtelse,
och för optimism och generositet?
Var kom den ifrån?
Det frågar folk hela tiden.
Och jag vill inte skrämma bort den genom att förhöra den för mycket.
Det är nåt inom en. Den finns hos en.
Mandela släpptes 1990.
Jag skulle återvända till Sydafrika
och en amerikansk journalist, Tony Lewis, sa:
"Albie, du måste vara väldigt arg nu när du återvänder."
Och han såg på min arm.
Jag sa: "Jag brukade vara rädd att jag var en misslyckad revolutionär.
Jag saknade vreden.
Jag borde ha velat plocka upp en kniv och hugga ner vakterna.
Jag såg dem som folk som gjorde sitt jobb. Det var inte de värsta förhörsledarna.
Och jag trodde att jag var misslyckad."
Han sa: "Du kan slappna av.
Jag har frågat Mandela samma sak. Han gav ett liknande svar.
Och Sisulu och Ahmed Kathrada och Albertina Sisulu."
Jag insåg att det är en del av en kultur.
Vi alla var en del av drömmen om ett fritt Sydafrika.
Att träffa andra, få kontakt med andra
och hitta andra sidor hos oss genom att agera med andra.
Det är en optimism om att vi kan leva ihop i ett land.
Det finns ett väldigt starkt afrikanskt koncept som heter ubuntu:
Jag är en person för att du är en person.
Jag kan inte separera min mänsklighet från respekten för din mänsklighet.
Människors ömsesidiga beroende.
Så mycket av det här kom ur att växa upp i en kamp
som har letts av afrikaner med det…
Det är inte bara sången och stämningen. Det är interaktioner och tacksamhet.
Jag säger inte att inte hemska saker hände och händer. Det gör de.
Men det fanns nåt av det i grunden.
VAD HAR BETYDELSE?
För mig är samvetet nummer ett.
Det kommer före bröd, före yttrandefrihet.
Samvetet är kärnan i vem man är.
Man kan tänka på det som ett gyroskop inuti en.
Det centrerar en och åter en
leva med en betydande dygdighet.
Inte för att man följer bud och genomför ritualer,
utan för att nåt inom en stämmer.
Det är rätt. Det stämmer med allt som gör att man känner sig mänsklig,
som en person med självaktning, mod, stil, bravur och fantasi.
Allt det där som är härligt och bra med en person.
Allt det utstrålas från det.
Och jag kände att det var svårt att ljuga ens för säkerhetspolisen.
Till och med då var det svårt för mig att ljuga, för att…
Det var inte: "Du är stygg om du ljuger." Det gick emot nåt inom mig.
"Var sann, oavsett konsekvenserna."
Lev ditt liv för dig själv.
Forma inte ditt liv ens efter hur Albie pratar om hur man ska leva.
Forma dig utifrån dig själv.
På sätt och vis ska man inte följa sina drömmar.
Följ ditt liv, drömmarna följer dig. Det är ditt liv, vad det nu innebär.
Och utforska det och tillåt det att utsträcka sig
och fånga möjligheter och ta risker.
Ta inte alltid den vanliga vägen, den mysig vägen.
I ett skede sa jag till mig själv: "Om du har ett val om ett viktigt beslut
och den ena resan blir svår och den andra blir mycket lättare,
ta den svåra."
Då har man gjort mer än att ha tagit sig från A till B,
man har övervunnit svårigheter.
Man har utforskat, riskerat och vunnit nåt.
Sista frågan.
Om du fick chansen att ge ditt 20-åriga jag nåt råd…
När du ser tillbaka på ditt liv, om du kunde säga nåt…
Jag skulle säga:
"Fortsätt drömma."
FÖR MADIBA
"ETT GOTT HUVUD OCH ETT GOTT HJÄRTA ÄR ALLTID EN FORMIDABEL KOMBINATION"
Undertexter: Oskar Blomberg