DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Albie Sachs je jihoafrický aktivista, právník, spisovatel
a bývalý soudce jmenovaný Nelsonem Mandelou
do prvního ústavního soudu v Jihoafrické republice.
Během bojů za ukončení apartheidu
Albie přežil bombový útok zosnovaný jihoafrickou bezpečnostní službou.
Přišel o ruku a přestal vidět na jedno oko.
Přesto když se po letech zeptáte, co je na světě nejvíce potřeba,
jeho odpověď zůstává nekompromisní.
Znovu a znovu mě napadá slovo laskavost.
Možná proto, že je na světě tolik… naparování.
To je dnes populární. Lidé ho podporují.
Ale můžete tomu vzdorovat tím, že se propojíte s ostatními,
kontaktem s ostatními,
tím, že budete vysílat energii stejným směrem,
a tím, že pochopíte a přijmete rozmanitost.
Tento dokument inspiroval Nelson Mandela,
který řekl: „V životě nejde jen o to, zda jsme žili…
… ale zda jsme dokázali změnit životy ostatních.
Tak se pozná význam našeho života.“
Jeho život zanechal na světě trvalou stopu,
odkaz, který inspiroval ostatní povstat…
… bojovat za změnu a stát se vůdci.
Tento dokument je na památku Madiby.
Jeho cílem je připomenout, jak může člověk pohnout světem.
Je o lidech, kteří učinili odvážná rozhodnutí,
o vůdcích, kteří kráčeli po jeho boku nebo šli v jeho stopách.
Kteří pomáhali druhým a přičinili se o lepší a spravedlivější svět.
A tím nás ostatní inspirovali
žít a vést druhé.
Na mém prvním vysvědčení, když mi bylo šest let,
stálo: „Albert je malý snílek.“
A i dnes o 70 let později
je Albie stále malý snílek.
MAPUTO, MOSAMBIK 7. DUBNA 1988
Poslední cíl světových útoků na Africký národní kongres
zasáhla bomba, když otvíral dveře od auta.
Albie Sachs byl těžce zraněn.
Po převozu do nemocnice
mu lékaři nedávali velkou naději.
Jako zázrakem přežil.
Je otřesený, ztratil zrak v jednom oku a amputovali mu jednu ruku.
Ani o dva měsíce později
však vůdce ANK neztrácí optimismus ohledně budoucnosti své vlasti.
Pomsta mi ruku nevrátí.
Naopak, pomsta by mě ponížila
a svým způsobem by vzala mým činům smysl.
Myslím, že je velmi důležité si zachovat kladný postoj.
Jižní Afrika se dočká svobody.
Dožijeme se svobody a vybudujeme tady slušnou společnost.
To musí být naším cílem.
Naším dnešním hostem je soudce Albert L. Sachs,
člen Jihoafrického ústavního soudu.
Soudce Sachs byl vůdčí postavou boje za lidská práva v JAR
a bojovníkem za svobodu v Africkém národním kongresu.
Jeho zapojení do těchto činností mu způsobilo potíže s policií.
Dvakrát byl bez soudu uvězněn.
Zažil věznění, nucenou izolaci, pobyt ve vazbě,
vydržel období v exilu…
Nakonec se stal terčem státem inscenovaného pokusu o atentát.
A pak byl propuštěn Nelson Mandela.
A tady Albieho Sachse vítá jeho matka na letišti v Kapském Městě
po 24 letech v politickém exilu.
Zúčastnil se jednání,
která v Jižní Africe zavedla ústavní demokracii,
a Nelson Mandela ho jmenoval do funkce v Ústavním soudu.
Za své působení ve funkci soudce
si vybudoval pověst svědomí této instituce.
Albie žije svůj život bez špetky hořkosti,
a to člověku dodává důvěru v lidstvo…
v Jihoafričany.
Když vidíte Albieho, bílého jihoafrického muže…
říkáte si, že je to možné.
BOJ S APARTHEIDEM
Takový příběh, když mi bylo šest. Když jsem se balil na cestu do exilu,
našel jsem přání k narozeninám od svého otce, Sollyho Sachse:
„Albie, ať z tebe vyroste voják v boji za osvobození.“
Ano, to je pro šestileté dítě dost drsné,
ale takový byl svět, ve kterém jsem vyrostl.
Zákon oficiálně uznával nadřazenost bělochů
a valná většina černochů čelila diskriminaci ve všech oblastech života.
Jižní Afrika byla ochromená systémem apartheidu.
Když mi bylo 17, stál jsem v sále, kde byli hlavně černoši,
asi 200, a tak pět, možná deset bělochů,
a lidé zpívají písně o svobodě
a zvali dobrovolníky do Kampaně odporu proti nespravedlivým zákonům.
Řekl jsem kamarádovi: „Avi, já se chci zapojit.“
On na to: „To nejde.“ A já: „Proč?“
„Protože jsi bílý.“
„Bojujeme proti rasismu.“
„Je to boj černochů za černochy.“
Ale o devět měsíců později,
když jsem na konci roku složil zkoušky,
jsem během prázdnin vedl skupinu
čtyř mladých bělochů, abychom seděli na lavičkách jen pro barevné.
Začali jsme být aktivní, setkávat se a nacházet…
To je pro mě důležité, že lidé, které jsem potkal v boji proti apartheidu…
STOJÍME ZA SVÝMI VŮDCI
… měli energii, elán, fantazii.
Bylo to mnohem zajímavější
než svět, který nám předkládali,
který sestával z vydělávání peněz a budování kariéry a renomé.
Stát se právníkem bylo nedílnou součástí mého aktivismu.
Měl jsem celou řadu různých případů,
ale hlavní, zásadní část mé práce
tvořily případy lidí, kteří byli trestáni nebo jim hrozil trest
kvůli jejich názorům, protože nesouhlasili s apartheidem
nebo protože neměli doklady.
Nevyhovovali bezpočtu zákonů, které utlačovaly černochy.
DIVIZNÍ RADA KAPSKA BĚLOŠSKÁ ZÓNA
POZOR, DOMORODCI
Bylo to hrozivé.
Rok 1960 byl rok masakru v Sharpevillu…
V Sharpevillu policie střílela do davu neozbrojených demonstrantů.
Zastřelili 69 lidí, většinou do zad.
Zakázali ANK, Africký národní kongres, všechno muselo být tajné,
do toho nesmyslný stav nouze,
a pak přišly mnohem temnější časy.
Mohli vás násilím vyvést z domu,
z práce, nebo chytit na ulici, kdykoli se policii zachtělo.
Viděl jsem, jak mé klienty jednoho po druhém sbírají.
Zavírali na základě „devadesátidenního zákona“.
Mohli vás držet bez nároku na právníka,
bez nároku na soud, mimo kontakt s příbuznými, s nikým, 90 dní,
jen na základě podezření, že máte informace užitečné teroristům.
A protože jste proti tomu bezpráví bojoval,
nejen jako právník zastupující černochy,
ale jako aktivista, proto šli i po vás.
PŘEŽITÍ V TEMNOTĚ
Přidáte se k boji. Jako dobrovolník.
Stanete se součástí kultury odporu.
Byli to lidé, co bojovali s nacisty,
partyzáni, kteří se s nimi v Evropě během války velmi silně ztotožňovali.
Lidé, co byli ve vězení a co psali knihy o zážitcích z vězení.
Člověk je četl a připravoval se na to,
jaké to je, být ve vězení.
Ale nebyl připravený.
Na to vás nic nepřipraví. Na tu izolaci.
Zvládnete to, protože nemáte na vybranou.
Co můžete dělat? Plakat.
Máte na vybranou. Můžete kolaborovat, kapitulovat.
Takže váš boj v tu chvíli je nepodlehnout.
Nevyzradit informace.
Za chvíli už ani nevíte, proč jste ve vězení.
Nevíte proč… Víte jen, že nějakým způsobem
ta velká slova, která se kdysi zdála tak silná a mocná, ztratila význam.
Svoboda? Jaká svoboda? Nesmysl.
Jste v malém, extrémně narcistickém, uzavřeném světě,
kde jste jen vy a bolest, kterou cítíte.
V lepší dny jsem měl depresi.
V nejlepším to byla jen deprese.
V horší dny…
ne že bych měl sebevražedné sklony, ale skoro.
Stavy naprostého zoufalství.
Jednou jsem uslyšel pískání.
Nevěřil jsem svým uším, nebyl to obvyklý hluk.
Vězení je hlučné.
Lidé křičí, řvou, mlátí dveřmi, volají jeden přes druhého,
a já slyším pískot, tak jsem zapískal…
A z dálky ve vězení slyším…
Ani nevím, kdo to je.
Byla to úžasná forma kontaktu.
A pak jsem coby součást svého režimu posiloval,
byl jsem třeba uprostřed série 100 kliků,
slyším to pískání a říkám si: „Ne, jsem teprve u 75!“
„Prosím, počkej, nemůžeš počkat?“
Museli jsme si nějak domluvit denní dobu,
kdy budeme připravení pískat. Nezjistil jsem, kdo to byl.
A pak mě po 90 dnech propustili.
Šel jsem po ulici a…
zase mě zavřeli.
Sebrali mi kravatu. Sebrali mi hodinky.
A dalších 78 dní.
A pak mě pustili, nevím proč, a já měl tak…
vítězný pocit,
že jsem běžel z centra Kapského města až do Cliftonu, nějakých…
možná 10, 12, 13 kilometrů, tolik jsem v životě neuběhl.
Vrhl jsem se do moře.
Na pláž přišli moji kolegové v oblecích a s naleštěnými botami
a mysleli, že jsem blázen. A trochu jsem byl.
Cítil jsem vítězství, ale něco ve mně se zlomilo.
Ze samotky se nikdy nevzpamatujete.
Nikdy.
A po mnoha letech, to už jsem byl v exilu a…
vybuchl jsem.
MOZAMBIK, 1988
Moji kamarádku Ruth First zabila bomba v poště.
Na hřbitově v Maputu bylo oddělení,
kde bylo pohřbeno mnoho Jihoafričanů, z nichž přes 20 zabili.
Vždycky když jsme tam šli, říkali jsme si:
„Jestlipak je tamhle to místo pro mě?“
Už to, že byl tak důležitým odpůrcem apartheidu, znamenalo,
že byl neustále v obrovském nebezpečí.
Cítil jsem, že po mně nepůjdou, jistě, byl jsem snadný cíl,
ale vyvolalo by to vlnu protestů. Mýlil jsem se.
Výbuch byl slyšet přes celé Maputo, hlavní město Mozambiku.
Bombu patrně nastražili jihoafričtí agenti.
Jeho auto mělo být jeho hrobem.
Cítil jsem, jak mě tahají něčí ruce, a říkal jsem:
„Nechte mě, radši tady umřu.“
Myslel jsem, že mě unesli a že mě povezou přes hranice do Jižní Afriky.
CENTRÁLNÍ NEMOCNICE MAPUTO
Naprostá tma. Stalo se něco hrozného.
Nevím co. Slyším, jak někdo ve tmě říká:
„Albie, tady je Ivo Garrido.
Jste v Centrální nemocnici v Maputu.
Vaše ruka je v žalostném stavu. Musíte být statečný.“
A já se v té tmě ptám: „Co se stalo?“
Nějaká žena říká: „Měl jste v autě bombu.“
Zase jsem se propadl do tmy, ale tentokrát jsem cítil radost.
Myslel jsem, že mě unesli, aby mě zavřeli do vězení v Jižní Africe.
A teď jsem věděl, že jsem v bezpečí pod dohledem Frelima,
mozambické vlády.
A… uplynul nějaký čas.
Cítím lehkost. Ležím na zádech.
Nic nevidím. Mám zakryté oči. A napadl mě jeden vtip.
Je o Kohnovi, který je Žid jako já.
Vypadne z autobusu, vstane…
A takhle se křižuje přes celé tělo.
Někdo mu říká: „Kohne, já nevěděl, že jsi katolík!“
„Jakýpak katolík?
Brýle, varlata, peněženka a hodinky.“
Je to starý vtip, který se v téhle situaci moc neříká,
tak jsem začal varlaty, ta se zdála v pořádku.
Peněženka v pořádku, brýle…
jestli je tam díra, tak mám problém.
Dobře, a přišel jsem o ruku. Přišel jsem jenom o jednu ruku.
Každý bojovník za svobodu čeká na chvíli, kdy pro něj přijdou. „Budu statečný?“
Přišli pro mě, pokusili se mě zabít, a já to přežil.
Cítil jsem radost a vítězství.
To bylo 7. a 8. dubna 1988.
A cítím to pořád.
Zbavilo mě to trápení na samotce.
Ukázalo to můj život v úplně jiném světle.
Nějak jsem se vrátil zpátky.
Nedokážu to úplně vysvětlit
a trochu se bojím, že by potom mohl nastat kolaps.
Zjevně jsem dospěl do fáze, kdy se musím…
zase postavit na nohy, fyzicky i emocionálně.
Bylo to jako učit se znovu psát. „Koukej, mami. Já umím psát!“
Učit se vstát. „Koukej, mami. Dokážu chodit, vstát.“
V mém zotavování po tom výbuchu byla jistá veliká radost.
Dostal jsem dopis.
Ležel jsem v nemocnici v Londýně
a stálo tam: „Neboj, soudruhu Albie. My tě pomstíme. Podepsán Bobby Naidoo.“
A já si říkám: „pomstíme“?
To budeme řezat ruce? Oslepovat na jedno oko?
Za takovou zemi máme bojovat?
Když získáme svobodu, demokracii a vládu práva,
to bude moje mírumilovná pomsta.
Z mé ruky vyrostou růže a lilie.
V dnešní den mohu oznámit dalekosáhlá rozhodnutí.
Ruší se zákaz Afrického národního kongresu,
Panafrikanistického kongresu a Komunistické strany JAR.
Klid!
Lidé věznění pouze na základě členství v těchto uskupeních
budou identifikováni a propuštěni.
V této souvislosti vláda učinila rozhodný krok
bezvýhradně propustit pana Mandelu.
NÁVRAT DOMŮ
VÍTEJ DOMA
Vrátil jsem se do JAR.
Hlasy měly poprvé stejnou váhu.
V této chvíli u zrodu jihoafrické demokracie
její nejuznávanější autor zajistil, aby byla zachována pro další generace,
a prohlásil, že za to celý život bojoval.
Velmi odhodlaně jsem bojoval proti nadvládě bílých.
Velmi odhodlaně jsem bojoval proti nadvládě černých.
Jsem zastáncem myšlenky nové Jižní Afriky.
Byl to úspěch toho, za co jsme bojovali.
Všechno to stvrdilo.
A pak mě jmenovali do Ústavního soudu, abych střežil to, za co jsme bojovali.
Naposledy, když jsem stál před soudem…
ÚSTAVNÍ SOUD
… rozhodovalo se o tom,
zda budu odsouzen k smrti.
Dnes nemluvím jako obžalovaný,
ale k ustavení soudu, jaký Jižní Afrika nikdy neměla.
Soudu, na kterém závisí
budoucnost naší demokracie.
A pak, jako takový vrchol celé naší mírumilovné pomsty,
jsem se setkal s mužem, který naplánoval ten výbuch v mém autě.
Henri van der Westhuizen šel před Komisi pravdy.
NELSON MANDELA ZALOŽIL KOMISI PRAVDY A USMÍŘENÍ
PRO VYŠETŘOVÁNÍ PORUŠOVÁNÍ LIDSKÝCH PRÁV PROSTŘEDNICTVÍM VEŘEJNÝCH SLYŠENÍ,
ABY SE JIŽNÍ AFRIKA UZDRAVILA PO APARTHEIDU
Než šel před Komisi, chtěl mě vidět.
Přišel do mé soudcovské pracovny.
Byl to neskutečný rozhovor.
Vyprávěl mi o svém mládí, o tom, jak byl dobrý ve škole,
jak rychle ho povyšovali v armádě.
Byl pyšný, že je napřed.
Stal se nejlepším členem své jednotky.
A to je přesně to, co mě na tom ohromuje.
Jeho naprosto naivní výraz.
Ale půjde před Komisi pravdy
a poví jim tenhle příběh.
Kritizovat velení a připojit se k nové Jižní Africe, to chce odvahu.
Pak jsem na něj zapomněl a půl roku nato jsem byl na večírku
a slyším: „Albie!“
A to byl Henri. Nemůžu tomu uvěřit.
Celý září. Říká: „Šel jsem před Komisi pravdy
a viděl Bobbyho.“ Toho, co mi psal.
„A Sue a Farouka. Všechno jsem jim řekl,
cos mi říkal, že se možná jednou setkáme a podáme si ruce.“
A já natáhl ruku a potřásl tou jeho.
Odešel nadšený. Já skoro omdlel.
Ale pak jsem se doslechl, že z toho večírku odešel,
šel domů a dva týdny plakal.
Nevím, jestli je to pravda. Ale chtěl bych tomu věřit.
Radši se po tom nepídím.
Ale pro mě by to bylo důležitější než ho poslat do vězení.
Obnovující spravedlnost, různé formy odpovědnosti,
začínáme žít ve stejné zemi.
To je pro mě jako zázrak.
Jak jste v sobě nalezl tuhle schopnost lásky a odpuštění,
a… optimismu, štědrosti?
Kde se to vzalo?
Na to se mě pořád někdo ptá
a já o tom nechci moc přemítat, abych to neutlumil,
je to něco, co máte v sobě. Je to ve vás.
V roce 1990 pustili Mandelu.
Chystal jsem se na návrat do Jižní Afriky
a jeden americký novinář, Tony Lewis, řekl:
„Albie, musíte teď mít v sobě spoustu vzteku, když se vracíte.“
Díval se mi na ruku.
A já říkám: „Víte, kdysi jsem se bál, že jsem špatný revolucionář.“
Já ten vztek neměl.
Měl jsem přece cítit nutkání vzít nůž a bodnout strážce do zad.
A já je viděl jako lidi, co dělají svou práci.
Nebyli horší než vyšetřovatelé a ostatní.
Myslel jsem, že to je můj nedostatek.
Říká: „Klid. Na stejnou otázku jsem se ptal i Mandely.“
„Odpověděl podobně.“
„Stejně tak Sisulu a Ahmed Kathrada a Albertina Sisulu.“
Došlo mi, že je to součástí kultury
a že všichni sdílíme tenhle velký sen o svobodné Jižní Africe.
Setkávat se s ostatními, spojit se
a objevovat díky komunikaci úžasné stránky sebe sama.
Tenhle optimismus, že můžeme žít společně v jedné zemi.
V Africe existuje velmi silný koncept zvaný Ubuntu.
Já jsem člověk, protože ty jsi člověk.
Nemůžu oddělit svou lidskost od úcty k tvé lidskosti,
tahle vzájemná provázanost lidských bytostí.
A spousta toho pramení z toho,
že jsme vyrůstali uprostřed bojů afrického lidu…
Nejde jen o písně a nálady, ale o vzájemné vztahy a milosrdnost.
Neříkám, že se nestaly a pořád nedějí strašné věci. Dějí.
Ale jádrem bylo něco jiného.
NA ČEM ZÁLEŽÍ?
Pro mě je na prvním místě svědomí.
Je důležitější než chléb, než svoboda slova.
Svědomí je klíčové pro to, kým jste.
A tenhle váš, řekněme, gyroskop
vás nasměrovává a umožňuje vám…
mít v životě základní slušnost.
Ne proto, že posloucháte přikázání a opakujete rituály,
ale protože v sobě cítíte, co je správné.
Co je dobré.
Zapadá to do všech těch věcí, díky kterým se cítíte být člověkem,
někým, kdo má důstojnost a odvahu, a styl a grácii a představivost,
všechno to krásné na tom, že jste člověk.
To s tím všechno souvisí.
Pro mě bylo těžké dokonce i lhát tajné policii.
I tehdy pro mě bylo těžké lhát,
a přitom na tom nebylo nic zlého.
Ale něco ve mně tomu odporovalo.
Čelte pravdě bez ohledu na následky.
Žijte svůj život pro sebe.
Ani si neberte příklad z Albieho,
co vám říká, jak máte žít svůj život.
Berte si příklad ze sebe.
Což znamená: Nechoďte za svými sny.
Žijte svůj život a sny přijdou samy.
Ať je váš život, jaký chce,
objevujte a dovolte mu se rozvíjet,
dovolte mu dobrodružství a risk.
Není třeba jít vždycky vyšlapanou, pohodlnou cestou.
V jednu chvíli jsem si říkal:
„Pokud máš u důležitého rozhodnutí na výběr
mezi jednou cestou, která bude obtížná,
a druhou, která bude mnohem snazší,
vyber si tu těžkou.“
Protože ujdeš dál než jen z bodu A do bodu B.
Projdeš si strastmi.
Budeš objevovat, riskovat, něco získáš.
Poslední otázka.
Kdybyste měl šanci něco poradit svému dvacetiletému já,
když se ohlédnete za svým životem, co byste tomu mladíkovi řekl?
Mohl bych říct…
„Sni dál.“
PRO MADIBU
„DOBRÁ HLAVA A DOBRÉ SRDCE JSOU VŽDYCKY PŮSOBIVÁ KOMBINACE“
Překlad titulků: Anna Perglerová