Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A v tuhle chvíli zpívá nebesům.
Jemu. Víš, jak to pokračuje?
- Jo. - Ona se úplně zblázní.
- Do něj? - Do něj.
A oni ho zabijou?
A stanou se ty špatné věci?
Ne, to ještě ne. Schválně, jak ti to bude slušet.
- Dobrý? - Celkem jo.
- Už jsi hotová? - Ne.
Já už vážně musím.
Už to nešlo vydržet.
Nech toho, Sol.
Tlač.
Už se vykakej, prosím tě.
Podej mi toaleťák.
Vem si ho.
- Už to nešlo vydržet. - Panejo, mami.
Co?
Tohle jsou veřejné záchodky! Vylezte!
Hned! Pohni si.
Tak šup.
To nevadí, jestli to nejde, Sol. Na záchod můžeš i doma.
Utři se.
Pohni si.
- Ne. - Už se utři.
Most!
Ano. Projedeme pod mostem jako kovbojky.
- Zadržíme dech, jo? - Dobře.
- A musíš si přitom něco přát. - Dobře. A ty už si něco přeješ?
- Jo. - Dobře. Já taky, ale je to tajemství.
Už se musím nadechnout.
- To znamená, že se ti to splní. - Mám ti říct, co jsem si přála?
- Povídej. - Aby tatínek neumřel.
TOTEM
Ahoj.
Jak se máš?
Já taky. Všechno je nachystané. Ano.
Zepedovi mi to nebrali.
Asi jim napiš, jestli teda přijedou. Jo.
To zní dobře.
Přineste, co chcete.
Vždyť jsem ti to už řekla.
Dárek pro Tonu. Něco vtipného. Nevím, co vás napadne.
Jo.
Přijede Obregón?
To ráda slyším. Řekla mi, že neví,
jestli ji pustí z práce dřív. To je dobře.
Ano. Vydrž chvilku. Nurie! Můžeš otevřít, prosím?
Ne, teď nemám čas. Běž otevřít ty, prosím.
Opři se, broučku. Takhle.
Bude to trochu teplejší.
Kdysi jsem přišla z bazénu a začalo mě bolet ucho
a babička Susana mi tu bolest takhle zahnala.
Fakt?
- Tak co? - Dobrý.
- Cítíš to? To teplo? - Jo.
Příjemné, co?
To je ale úžasný dárek.
- Ahoj, Cruz. - Ahoj, Lucío.
Moment. Teď dělám tohle.
- To vidím. - Upravím ti nos, miláčku.
Takhle ale nemůžu dýchat.
Bude to chvilka, jenom se tátovi ukážeš.
Bude se mu to líbit, viď, Cruz?
- To si piš. - Sluší ti to.
Nachystaly jsme i jedno překvapení.
Nikomu ani muk. Jenom Cruz.
Šest vajec a dva hrnky cukru.
- Dám to sem. - Dobře. Dej je sem.
Venku jsem našla dáreček.
Ukaž.
No teda, Sol, ta paruka je bezva. Sluší ti to.
- Díky. - Je hnusná.
- Přinesla jsem tátovi dort. - Mockrát děkujeme, broučku.
Ta paruka je parádní, líbí se mi. Moc ti to sluší.
- A co ty balonky? - Ty jsou taky na oslavu.
Mami, já klauny nesnáším.
Co to do tebe vjelo, Esther?
To nebylo vtipné. Bylo to ošklivé. Omluv se sestřence.
- Až si sundá paruku a nos. - Nic si sundávat nebude.
- Dej jí pokoj. - Moc jí to sluší.
Duhová paruka. Viď? Co je na konci duhy, Sol?
Poklad. Jsi poklad.
Pojď sem, zlatíčko.
- Zrovna pečeme dort. - Promiň.
Šikulka. Takhle se mi to líbí.
- Ten nos ti sluší. - Můžu za tátou?
Teď ne, miláčku, musí odpočívat.
- On mě nechce vidět? - Ne, co to říkáš?
Jenom musí spinkat, aby byl na oslavu odpočinutý.
- Nechám ji tu s tebou. - Jo, díky, Cruz.
- Vrhneme se na to pečení? - Jo!
Chci ty vajíčka rozklepnout.
- Chceš je rozklepnout ty? - Jo.
- Tak jo, do toho. - Dobře.
Sem patří... Říkaly jsme šest vajec, že jo?
Bezva. A teď...
Vstávej.
Tak.
Dva, tři...
Dýchej.
Zhluboka.
- Zpomal. - Jo, jasně.
Odpočiň si.
Dobrý.
Půjdeš sám?
- Díky, Cruz. - Počkám tady.
Ahoj, teto.
- Ahoj, miláčku. Jak se máš? - Dobře.
- Kde máš mámu? - Musela do divadla.
Potřebuju se jí na něco zeptat. No nevadí, tak jí napíšu.
- Nachystaná na oslavu? - Jo.
Ty jsi ale roztomilý klaun. Bezva.
S tím nosem jsi podobná tátovi.
Nemůžu dýchat.
Tak si ho teď sundej a nasaď si ho, až začne oslava.
- Jo? - Můžu za tátou?
Ne, miláčku. Nechoď za ním. Teď odpočívá.
Aby mu bylo večer dobře. Ano?
Nechoď za ním, prosím. Teď spinká. Jo? Slíbíš mi to?
- Slibuju. - Nepůjdeš za ním?
- Slibuješ? - Slibuju.
- Výborně. Pomůžeš mi? - Jo.
Kafíčko, Monsi?
- Nedávej mu to kafe. Nech ho. - No jo.
- Je to tu špinavé. - Vážně?
- Přede. - Něco ti podám a utřeš to tam.
- Neušpiň se, broučku. - Tak jo.
Mami, je to moc špinavé.
Budeš to tu utírat taky?
- Ne, já tam nedosáhnu. - Tady, mami. Monsiho kafe.
S tuňákem.
Broučku, proč jsi mu to kafe dávala? Teď mu bude špatně.
- Utřeš to tam? - Jo.
- Vezmeš si Monsiho? - Podej mi ho.
Chovej ho a já to tu utřu.
Budu...
mokrá.
- Budu mokrá. - Nenakláněj se, ať nespadneš.
- Hele, mami. - Copak?
Nekousej to. Zničíš si zuby. Přestaň. Podej mi tu pemzu.
- Teto? - Copak, broučku?
Proč babička umřela?
Babička umřela, protože měla rakovinu.
A kde spávala?
Spávala vedle dědečka.
Ale v jakém pokoji?
- Prosím, broučku? - V jakém pokoji?
V tom, kde teď spává tvůj táta.
Zničíš si zuby. Přestaň.
Broučku, prosím. Podej mi to.
Ta voda je příjemná.
Takhle, mami. Hele.
Šikulka.
- Hotovo? - Jo. Jsi moc krásná.
Co je tohle?
- Kalíšek, broučku. - Na...
Na víno?
To zrovna ne.
Ne, miláčku. Z toho se víno nepije.
- Umyju si ruce, mami. - Dobře.
Podáš mi mýdlo?
Co je tohle?
Mýdlo.
- Mýdlo na pejsky. - Podívej se na mě, Esther.
- S náušnicemi, nebo bez? - S náušnicemi.
To je mi jedno! Už čekám dlouho!
Čekám tu už celou věčnost. Budu mít zničené vlasy.
Utři si ruce do ručníku.
- Nuri. - Co chceš?
- Ten druhý je rozbitý. - Už jdu! Už to bude.
Já se podělám, krucinál.
Rychleji.
- Nechceš si radši hrát s tímhle? - Ne. Chci si hrát s Monsim.
- Dobře. - Monsi.
A vyspali jsme se spolu. Lepší sex jsem ještě nezažila.
Ale přitom...
Do háje. Měla jsem výčitky svědomí. Roberto o tom samozřejmě neví.
A kvůli němu si to nevyčítám.
Ale kvůli sobě a synovi.
Nechci pořád opakovat ty samé vzorce.
Přijde mi, že v jednu chvíli jsme se měli s Robertem dobře.
A že jsme k tomu dospěli vědomě.
Ale teď se to zase podělalo. Je to ještě horší než předtím.
Chci být pro sebe a malého tou nejlepší verzí sebe sama,
ale mám pocit, jako bych byla spíš tou nejhorší.
Pokud to bylo předtím špatné, tak teď je to ještě horší.
Je mi z toho hrozně smutno, protože to neumím ovládnout.
Rozveďte to.
Tohle nechci svému dítěti předat.
Nechci, aby si do podvědomí ukládal všechny ty sračky, co dělám.
Hrozně mě to sere!
Sol, miláčku, podej mi ten ubrousek, prosím.
- Teto. - Copak?
- Proč už tu nevisí tátovy obrazy? - Chtěl je sundat, zlato.
Chtěl tu obrazy, které tu byly za našeho dětství.
Pomůžeš mi? Mám tam ještě nějakou barvu?
- Ne. - A na krku?
Ani tam.
- Tak jo. - Tu máš.
Díky.
Už ses těch vší zbavila, zlato?
Co?
Řeknu Tilos, ať tě učeše, jo? Co ty na to?
- Podáš mi ještě pár ubrousků? - Neměla bys jich používat tolik.
Teta mi tu nenechala ručník. Už to bude. Ještě jeden.
Jo? Mám tam ještě něco? Ani na čele? Ne?
Co je, Garnacho?
Ahoj.
Ahoj, krasavče.
Ahoj.
Uděláme to přesně tak, jak říkáte, jo?
Nejsou tady příjemné vibrace. Ty obrazy tomu vůbec nepomáhají.
Koukněte na ty ženské, jak brečí. Tolik smutku, tolik bolesti.
A tyhle děti. Hrozně trpí.
Musíte sem dát jiné obrazy, tyhle tu nedělají dobrotu.
Abyste se zbavila těch duší, co tu jsou, protože...
- Nehrají tu občas na klavír? - Ne.
To je moc dobře. Protože dokážou být zlomyslné.
Ale není se čemu divit. Jsou tu cítit na každém kroku.
Je tu cítit jejich energie. A že je silná.
Nevím, s kým jste se to zapletla, koho si sem pouštíte
ani s kým se stýkáte, ale musíte být opatrná.
Mají opravdu ošklivou energii. Nelekejte se. My se jich zbavíme.
- V tom jsem dobrá. - Jasně.
Je dobře, že vám o mně řekli.
Pomůžeme vám a pomůžeme i vašemu bratrovi.
Slyšela jsem, že máte bratra upoutaného na lůžko.
Nedělejte si starosti. Nebojte se. Vypořádáme se s nimi. Ale jsou silní.
Podívejte se na tu husí kůži.
A to na ruce ani nemám tolik chloupků.
Ty duše cítí moji přítomnost.
Nebojte se, my se jich zbavíme.
- Jenom vás poprosím o spolupráci. - Jistě.
Dejte ruce takhle, udělejte z nich kříž.
- A pomůžete mi je vyhnat. - Ano.
- Jsou tady. - Ano?
- Cítím je. - Panebože. Vážně?
Nebojte se. Ukažte jim, že jste ta silnější.
- Dobře. - Pusťme se do toho.
- Vyženeme je, uvidíte. - Jo, zbavíme se jich.
Jděte pryč! My vás tu nechceme.
Neobtěžujte tento dům a nekonejte tu žádné špatnosti.
Nechceme vám ublížit, nic po vás nechceme.
Dejte jim pokoj.
Jsme duše, jsme rodina, jsme světelné bytosti.
Zmizte odsud! Odejděte!
Zmizte odsud! Jděte pryč, děvče.
Nebojte se, jinak vás posednou.
Jděte pryč!
Prosím.
- Ale? - Ano?
Tady něco je, Ale.
Něco tu cítím, Ale.
Co si o tom myslíte?
Ale.
Něco tu cítím.
Není to ale nic špatného.
Cítím z toho jakési dobro.
Cítím z toho jakousi lásku.
Co se tu stalo? Co se tady odehrálo, Ale?
Vzpomínáte si?
Ano.
Tady máma trávívala odpoledne.
Takže to je vaše máma.
Máma vás nechce opustit. Nechce vás opustit.
Má strach.
Žádné starosti.
Už je pryč.
Je to v pořádku. Jen klid.
Už je pryč.
Bude to dobré.
Pojďme tudy.
Podívejme na tu knihovnu.
Máte tu knihy o paranormálních jevech?
- Nevím. - Jen mě to napadlo.
Koukněte. Jako olympijská pochodeň.
Tohle je náš triumf.
- Kudy teď, Ale? - Chodbou?
Špatné vibrace mizí a přichází oheň, světlo, síla.
Já cítím kouř.
- To stačí, Alejandro. - Už to bude.
Ještě mi podpálíš pracovnu.
Na ty tvoje satanismy nemám náladu.
- Běžte pryč. - Už jdeme.
Proč teta Alejandra a ta paní
chodí s tou zapálenou houskou?
Protože jim přeskočilo.
Přeskočilo jim.
Polož to. Esther.
Takhle to stačí.
Vyvažujeme energie. Všechno je v pořádku.
Tímto moje práce končí.
Poprosím vás jenom, abyste do kbelíků dali špetku soli
a abyste nemocnému omyli ruce a nohy, ulevíte mu tak.
Tady moje práce končí.
Připomeňte mi, jak se jmenujete, ať vím pro příště.
Ano. Jmenuju se Lúdica. To znamená radost, pokud nevíte.
Lúdica. Jasně.
Ještě vám zaplatím. Dva tisíce pesos, že?
Ne, děvče. Věc se má tak,
že to dělá 3 000 pesos. Bylo to těžké a nebezpečné.
Úplně mě to vyčerpalo.
Budu si muset vzít tři dny volna,
tak náročné to bylo.
- Budu po vás chtít jen 2 500. - Dobře.
A doporučte mě prosím přátelům.
Samozřejmě. Vyprovodím vás. Díky, Cruz. Hned to bude.
A taky prodávám krabičky...
Ahoj.
Ahoj, Esther.
- To není na hraní. - Tati, uklidni se, prosím. Klid.
Musím skočit do obchodu.
- Pro pár věcí na dort. - Nikdy to pak nedají nabít.
- Nechám ti tu Esther. - Zůstaň tady.
- Musím tam jít. - Ne.
Jo, a tati, zítra musíme zaplatit panu doktoru Jiménezovi.
- Začíná to hořet. - Na léčbu už peníze nemáme.
Zaplatit mu musíme.
- Nemůžeme to tak nechat. - On tu oslavu nechce.
Můžeš už s tou oslavou přestat, tati? Zkus si ji užít.
Musela jsem si umýt hlavu v umyvadle.
- Máš ty vlasy fajn. - To teda nemám.
Pusť mě, miláčku, musím jít.
- Hned jsem zpátky. - Nechci, abys tam šla.
- Pusť mě, prosím! - Nechoď!
Bude to chvilka, hned přijdu.
Musím tam jít. Nebudu tam dlouho, hned přijdu.
Ale ne, drahoušku, co je tohle?
Ne, miláčku.
Zvedneš prosím ty polštářky? Uklízíme tu přece, ne?
Pomoz mi, ať se o to nikdo nepřerazí.
No tak, Sol, pomoz mi, prosím, jo?
Už začíná být hodně hodin a v obýváku je hrozný binec.
Tak šup, děvče.
- Prosím. - Tak jo, teto.
Sol, ne. Zvedni ty polštářky.
Zvedni se, děvče. Pomoz mi.
Tak šup, děvče. Prosím tě, pomoz mi, Sol.
Ne.
Promiň, pejsku.
Omlouvám se, odpověď neznám.
Kdy přijde konec světa?
Pokud nás nezradí technologie, zánik Země nejspíše nastane,
až se za několik milionů let stane ze Slunce červený trpaslík.
Co děláš?
- Polekala jsi mě. - Moc?
Jo.
- Co teda děláš? - Mluvila jsem.
S telefonem?
O čem?
O ničem. Jenom tak.
Na co ses ho ptala?
Jestli přijde konec světa.
Zeptala ses, jestli přijde konec světa?
A jestli táta umře.
Na tohle se přece ptát nemusíš.
Jsi přece chytrá holka.
Jak se máš?
- V pohodě. - Vážně?
Určitě?
Jo.
Občas mám pocit, že mě táta nemá rád,
když říká, že mě nechce vidět.
Neměla bys teď být náhodou u něj?
Má tě moc rád. Myslí na tebe v jednom kuse.
Ptal se, jak se máš, a mám vyřídit, že půjde do sprchy,
aby nesmrděl jak starý kozel.
Chce se kvůli tobě hodit do gala a být fešák.
Máš pravdu. On tě nemá rád, on tě zbožňuje.
Miluje tě celým svým srdcem.
Moje malá Sol.
Má tě moc rád, broučku.
Přísahám.
Na moji čarodějnickou čest.
Vyplaz ten jazýček.
Nahoru. A dolů.
Na stranu. A na druhou.
Jsi zdravá jako rybka.
- Asi jo. - Poznala jsem to z jazyka.
Dýchni na mě.
Cos to pila, Sol?
Tamhle byla taková nádoba a já ji nechtěně převrhla.
Zachytila se mi za ni zástěra a vzadu byla lahev vína.
Lokla jsem si. Chutnalo to hrozně, jako krev.
Tys už někdy krev ochutnala?
- Když mi vypadl zub. - No jistě.
Tak už to nepij, když ti to nechutná.
Máš tady sestřenici a bratrance. Tohle si beru. Děda se po tom sháněl.
Běž na sluníčko, Sol.
Na čerstvý vzduch, jo? Lehni si na trávu.
Přinesu ti tam chleba a vodu. Ano?
Ahoj, broučku. Tohle si vezmu.
To jako vážně?
Říkala jsem, že potřebuju pomoct. Povysávej tu.
- Jenom někomu odepíšu. - Žádné odepisování.
- Napiš, ať počkají, a pomoz mi. - To není fér. On nedělá nic.
On taky pomáhá. Vztyk, Chavo.
- Proč? - Co bys řekl?
- Zrovna jsem to zapnul. - Všechno necháš vypnuté.
Vypnout. I mobil. A alou uklízet.
- Pomůžeš mi, prosím? - Pomáhala jsem ti včera.
Co kdyby ti pomohl on?
Ona tu žije zadara. Já jsem ještě malý.
- Ať se chová jako dospělák, ne? - Ne. Oba toho nechte.
- Jasný? Vztyk. - No jo.
- To myslíš vážně? - Co?
Chováš se jako sexista. On se poflakovat může, a já ne.
- Já se nepoflakuju. - Dej mi to.
Dělej. Vstaň, počítám do tří.
- Dej si pohov. - Tohle si odpusť.
- Dva měsíce zaracha. - Dva?
Jo, dva. Pro oba.
- Vztyk! - No jo.
A s úsměvem.
Nech toho! Mami, Chava je nemožný.
- Jak to děláš? - Takhle.
Ne, takhle ne, zlatíčko. Jak jsem ti ukazovala.
- Zeširoka. - Mami, děláš to za něj.
- Ať to udělá sám. - Udělej to sám.
Takhle z něho bude sexista.
Pokračuj. Zeširoka. Je to snadné. Hezky zeširoka.
Vysávej. Ještě toho zbývá hodně.
Přestaň s tím, prosím. Je to otravné. Radši mi pomoz.
- Tak jo. - Pojď sem.
Vezmi trošku tohohle.
- Wontonky! - Takhle.
Udělej z toho kuličku. Tak.
Aby se to nedrobilo.
Seber ty drobky. Pěkně dokulata, jo?
- Dobře. - Musí se to pořádně uválet.
Takhle.
- Tyhle taky. - Dobře.
Přesně tak.
Něco se pálí.
- Pálí se to! - Co?
Krucipísek.
Ale ne.
- Strejdův dort. - Podej mi to mléko.
- Chceš pomoct? - Radši mi to dej.
Kruci.
- Mami, co máš s prstem? - Popálila jsem se, broučku.
Popálila jsem se.
- Ukaž mi to. - Tady.
- Mám tě ráda, mami. - Já tebe taky.
Ten byl pro strejdu Tonu.
- Spálily jsme dort pro strejdu Tonu. - Máš pravdu, zlatíčko.
Na tom mi nezáleží. Mně záleží na tobě.
- Nechci, abys byla smutná. - Ne, broučku, neboj.
To za chvilku přejde.
Stejně na tom nezáleží. Je to jenom dort. Upečeme jiný.
Upečeme jiný.
Jak se odtamtud dostaneš?
Co uděláš?
Hele, já vyhrávám, ne?
- Jak se máte, parto? - Ahoj.
- Čau, strejdo Napo. - Ďábelská parta.
- Ukážeš mi rybičku? - Jak se máte?
Jo, ta je pro Sol. Dáme jí ji. Jak se máš, Chavo?
- Sol, viděla jsi tohle? - To je pro mě?
Ta je pro tebe.
- Rybička. - Já chci taky jednu.
Ty chceš taky rybičku? Nějakou ti seženu. Uvidíš.
- Tahle je pro Sol. - Sol, to je bezva.
- Jak jí budeš říkat? - Musíš ji pojmenovat.
- Pes. - Eustaquio.
- Ne. - Pes?
Nugetka.
- Vypadá spíš jako Medúza. - Co si o tom myslíš ty, Chavo?
Podle mě se k ní hodí Žralok. Nebo Kočka.
Kočka zní srandovně.
Mně se líbí Nugetka. Nugetka s kečupem.
- Protože je dočervena. - Nemrskej s ní tolik.
Jo, víš, že jako první vycítí zemětřesení,
protože cítí vibrace, které jsou ve vodě silnější?
Cítí je, i když třeba nejsou zrovna ve vodě,
protože i když mají malé mozky, jsou hrozně chytré
a vnímají všechny vibrace.
- Měla bys ji dát do nějaké skleničky. - Ano. Chceš mi pomoct?
- Jo! - Podíváme se po nějaké v kuchyni.
- Já ji ponesu. - Je to holka, nebo kluk?
- To nevím. - Nugetka je holčičí i klučičí jméno.
- Je to univerzální jméno. - Dáme ji do skleničky.
On mi dával pusinky!
Opatrně, drž ji tady dole.
- Buď opatrná. - Buď vážně opatrná, jo?
Mluvila jsem s doktorkou.
Rentgen prý nevypadá vůbec dobře.
Měli bychom zvážit léčbu páteře.
- Nic jiného se dělat nedá. - Ne. Táta nemá ani floka.
Nic už nemáme, už jsme prodali, co šlo.
Ale on trpí hroznými bolestmi.
Ale on chce morfium. Proč to řešíš zrovna dnes? Nech to být.
Už jsem dovysával, mami.
Do toho akvária se ještě stavím. Stejně tam musím koupit akvárko.
- Zvaž to. - Je tady hrozný binec.
- Já to uklidím. - Ahoj, jak se máš?
- Nejdřív pozdrav. - Čau.
Jenom přijdeš a peskuješ.
Chodil jsem po městě a hledal pro Tonu něco organického.
Čtyři a půl hodiny po nákupech.
- Byl jsem až v San Juanu. - Prostě už začni pomáhat.
- Proto jsem taky přišel. - Poslyš.
- Měli bychom zvážit chemoterapii. - Ale no tak.
To myslíš teď?
- Jo. - Ne. On už je rozhodnutý.
Už jsme to spolu řešili snad tisíckrát.
- Chce morfium. - Tohle Tona nechce.
A nejdůležitější je ho podpořit v jeho rozhodnutí.
- Jeho volba. - Naše volba to není.
- Teď to neřešte. - Nic s tím neděláme.
- Prosím tě. - Udělali jsme, co šlo.
Pamatuješ? Tehdy máma?
Tak to nechci. Ty to snad chceš zase zažít?
- Jo. - Přestaň, prosím.
- Chemoterapie je hrozná. - Jo, ale morfium je příšerný.
- Chová se pak divně. - Už se rozhodl.
Nechte to být.
Morfium je to jediné, co mu ulevuje od bolesti.
- Strejdo, koukni na tu rybičku. - Nic s tím nenaděláme.
To vypadá úžasně. Bezva. Musím ti koupit akvárko.
- Jo. - Aby měla domov.
Pozor, zlatíčko.
- Musíme to promyslet. Jo? - Tak to přece není.
Tak či tak, vždycky se ho můžeme zeptat znovu.
- Přesně tak. Prosím. - Nemůžeme ho obcházet.
- Máš krmení? - Tak s ním taky promluv.
- Prosím? - Máš pro ni krmení?
Jo. Podívám se. Nevím, kam jsem ho dal.
Nugetka má hlad.
Teď to neřeš, jo? Prosím.
Naposledy.
Dobře.
Dýchej normálně.
- Díky, Cruz. - Prosím.
To s tou vrchní a spodní čelistí, to, jak nahoře je dole...
Myslím.
"Dva hexagramy znázorňují živiny jakožto přirozený proces."
- Házím! - Tati, mohl bys zhasnout, prosím?
Za chvilku začneme s kvantovou terapií.
Chavo, i ty. Vypni prosím ten mobil.
- Vypni ho, prosím. - Dej si ho na režim letadlo.
Věnovali byste mi pozornost, prosím?
Kvantová terapie za chvilku začne.
A... Esther, prosím.
- A všichni jenom zavřeme oči. - Chavo.
Všichni se zhluboka nadechněte a myslete na to, ať je Tonovi líp.
Zvenčí přijde kvantová energie a my ji jenom musíme přijímat.
- Pár minut. - Můžu ti dát ten dort?
- Ano. - I s krabičkou. Dej na to pozor.
Dobře.
Za tohle se omlouvám,
ale dorazili jste brzo.
- To se přece musí. - Můžeš se zaseknout v zácpě.
Ne, vůbec nevadí, že jste tady. Mockrát děkuji.
Všichni musíte mít zavřené oči,
dýchejte a snažte se mít otevřená těla.
Můžete ty oči zavřít.
- Já se bojím. - Dýchejme a mysleme na Tonu.
Přej strejdovi Tonovi něco hezkého.
Já tam nepůjdu.
Ani když si dáš plínku?
Vyřídím to tvojí sestře.
Cruz.
Zavoláš tomu svému kamarádovi?
- Je to takhle. - Oblékla bys mě?
Ukaž.
- Učešu tě, broučku. - Ne, mami.
Tak jo, posaď se.
Tohle sundáme.
- Ale ne. Vypadá to na déšť. - Kruci. Co teď?
Musíme ty věci přenést dovnitř.
Já říkala, ať pronajmeš stan.
- To stojí majlant a já jsem švorc. - Promokneme. Co budeme dělat?
- Přeneseme ty věci dovnitř. - S tátou se to nedá vydržet.
Musíme mu říct, ať trochu ubere. Nebo hodně.
- Však na oslavu jít nemusí. - Počkej, máš to naopak.
- Ukaž. - Nejdřív prostrč ruku.
Je to úplně zamotané, vidíš? Počkej.
Vidíš? Co jsem říkala? Měla sis na hlavě udělat culíčky.
Já tě učešu. Máma to neumí.
Ukaž.
- Co je tohle? - To je rukáv.
Musíš tím prostrčit... Radši už to nepij.
- Ukaž. Pojď sem, broučku. - Jsi šašek.
A ty zase magor.
Takhle. Nádhera.
- Ahoj. - Ahoj, jak se máš?
Ale jo, dobrý.
- Ráda tě vidím. - Ahoj.
Dobrý den, jak se máte? Moc rád vás vidím.
Něco tu pro vás mám, snad se vám to bude líbit.
A děkuji za pozvání.
- Tohle je Iván. - Ahoj. Jak se máš?
- Moc mě těší. - Tohle všechno je moje rodina.
- Dobrý večer. - Ahoj.
Tu o plážovém borci? Představte si Tonu.
Opálený hrudník, na sobě slipové plavky,
kráčí po ulici.
- Štíhlý, smyslný. - Hrozná představa.
Jak se to ale stalo?
Každý rok se tam pořádalo něco jako festival,
na kterém lidi volili toho nejhezčího kluka ze třídy.
Byla to taková soutěž. Jako Miss Universe, ale pro kluky.
A musel jsi mít plavky. Proto "plážový borec".
Ze srandy jsem mu řekl, ať do toho jde.
Konalo se to na střední a z každé třídy tam byl jeden model.
A kdo myslíte, že vyhrál?
- Jasně. - Tona!
Tady.
- Tahle se mi nelíbí. - Ne?
A co tahle?
- Díky, Cruz. - Není zač.
Ukaž.
Tahle by šla.
Tak.
Na té oslavě budeš středem pozornosti.
Můj Rocky Tona.
- Co je? - Ne. Musím se vrátit.
- Proč? - Posral jsem se.
Tono.
Na zdraví!
Drahá rodino, věnujte mi chvilku, prosím.
Chtěla bych poprosit, jestli byste něco nepřispěli.
Do prasátka. Ty peníze budou pro Tonu.
Mám to tu nechat, nebo to dát kolovat?
Mockrát děkujeme.
- Díky. - Polož to tamhle doprostřed.
Trošku penízků do prasátka.
- Berete i karty? - Jasně, chlapci.
Samozřejmě, jenom... Tak jo.
- Tohle je od nás dvou. - Děkujeme.
To je vážně něco. Obleky, šaty, boty,
protože potom... Ano.
Když je hrozné vedro, chodníky jsou rozpálené.
- Koupili jsme mu boty. - Ne, já nic nekoupil.
Koupili jsme mu boty, ale nemůže v nich chodit.
- Co vy tady tak sami? - Pozdravte do kamery, tamhle.
- Koukni, kamera, Sol! - Nech toho! Přestaň mě natáčet!
- Pojď za námi. - Nechte mě na pokoji!
Sol, nevšímej si jich.
Už mi dejte pokoj!
Nechte mě být!
Přestaňte! Nechte mě na pokoji!
- To stačí, Sol. - Uklidni se.
- To byl jen vtip. - Dělali jsme si legraci.
Nenatáčejte mě.
Nebuď naštvaná, nic se neděje.
- To nevadí, jestli je to rozbité. - Červená karta pro dron!
Však to znáš. Ta nehoda, ale to nic.
- Je Sol v pořádku? - Sol? Jo.
Určitě to je pro ni hrozně těžké.
- To jo. - Je hubatá.
- Ahoj, broučku. - Ahoj.
- Proč jste na tu oslavu nešli? - Táta se ještě obléká.
Můžu ho vidět?
Dej mi chvilku, zeptám se, jo?
A víš co? Můžeš.
- Ahoj, tati. - Ahoj, zlatíčko.
- Všechno nejlepší. - Děkuju, broučku.
Ukaž se mi.
Mám pro tebe dárek.
To je pro tebe.
Ještě to je...
- Ještě to nezaschlo. - Nezaschlo.
Líbí se ti to? Jsou tam tvoje oblíbená zvířátka.
Sova.
Víš, že sovy mají malinkou baterku tadyhle,
takže můžou v noci zpozorovat kořist?
- Vážně? To jsem nevěděl. - A že had...
A že ten nejčernější had na světě je taky ten nejsilnější?
A když tě kousne...
- Umřeš. - Nauyaca?
Jo.
- Mockrát děkuju. - Není zač.
Jsi hrozně hubený.
Já vím, broučku. Proto jsem nechtěl, abys za mnou chodila.
Namaloval jsem ti to, aby ses na to mohla kdykoliv podívat,
protože občas...
chceš něco hrozně moc vidět, ale nemůžeš.
Ale i tak to je vždycky s tebou.
Víš, že kolibřík dokáže milionkrát zamávat křídly?
- Opravdu? - Jo.
A ani to nedokážeš spočítat, proto jsou takhle...
A taky dělají takový zvuk, co? Bzučí.
Trošku jo.
Mají takovýhle zobák a létají z květiny na květinu,
ale nikdy se neunaví, protože mají rychlá křídla.
Ahoj.
- Kdo je to? - Mami!
Broučku. Tak co, ty moje krásňoučká Sol?
- Slyšela jsem vás mluvit. - Moc ti to sluší.
- Proč ses tak vyfikla? - Však víš. Byla jsem v divadle.
- Jak se cítíš? - Dobře. Co ty?
- Moc rád tě vidím. - Já tebe taky.
Jak se máš?
Jsem šťastná, že tě vidím. Opatrně.
Nápodobně.
Viděla jsi ten obraz, co jsem tomuhle prckovi namaloval?
Je nádherný.
- Všechno nejlepší. - Díky.
- Taky tu pro tebe něco mám. - Jo?
No krása.
S touhle žabkou jsme si pro tebe něco přichystaly.
Vážně?
Obrovské překvapení.
Ten obraz se ti vážně povedl.
- Díky. - To namaloval pro mě.
A hádej co? Strejda Napo mi dal rybičku.
- Jo? A jak se jmenuje? - Nugetka.
- A kde ji máš? Tys ji snědla? - Ne!
- Snědla jsi ji. - Ne.
Nechala jsem ho tam, je ve skleničce.
- Jakou má barvu? - Zlatou.
- Čím ho budeme krmit? - Má svoje vlastní krmení.
Tak jo, zavři oči.
Nekoukej se. Nepodváděj.
- Podváděl jsem snad někdy? - Můžeš.
- Z pravé, nebo levé? - Z pravé, nebo levé?
- Jak ji znám, bude to v levé. - Levá.
Určitě.
Co to je?
Hrozně mi trvalo, než jsem to našla.
Ale udělala jsem to pro tebe. To máš k narozeninám.
- Co tam je? - Ukaž, co to je a co se s tím dělá.
Uvnitř jsou...
tamarindová semínka.
A tohle funguje takhle. Takhle to otočíš, zatřeseš s tím a...
- Musíš říct, co tam vidíš. - Já vím.
Úsměv, očička a nosík.
Taky to může být pláž s lehátky.
- Co tam vidíš ty? - Já tam vidím horizont.
- Na pláži. - Horizont.
Tady, jak je to doztracena. To tam vidím.
- A co ty, mami? - Co ty?
Já tam vidím mráček a tadyhle z něj padají kapky.
No jo, je to tak.
- Viď? - Z tohoto úhlu jo.
Tohle je ten mráček, tati.
Mám z něj radost, děkuju.
- Úžasný dárek. - Není zač.
- Nad těmi tvary můžeš strávit hodiny. - To ano.
Tono.
Je tady ten můj kamarád, jak jsi chtěl.
A Ale mně už pije krev.
Tak to už tam radši pojďme.
Tak už ti je 27, Rocky.
A ještě tu nejsou všichni.
To je divná oslava.
A je tu hrozně moc Tonů. Je to děsivé.
- Ahoj, Ponchito. - Mám tě rád, bráško.
- Esther. - Všechno nejlepší.
Děkuju.
- Kamarádi. - Jak se máš, bráško?
Užij si oslavu. Mám tě moc rád.
Moc rád tě vidím.
- Ahoj, strejdo. - Synovče.
Tono!
- Všechno nejlepší. - Díky, Arielito.
Juli, v tom máš prsty ty, co?
- Líbilo se ti překvapení? - Ty ses úplně zbláznila.
Jsem hrozně dojatý.
- Tona! - Anito.
Díky.
- Všechno nejlepší. - Mockrát děkuju.
- Vasallo! - Jak je, Tono?
Divné, vidět tu všude svůj obličej. Radši bych viděl vaše tváře.
Díky, ségra. Za všechno.
Mám tě moc ráda.
- Už se nám začínalo stýskat. - Kdes byl?
Na záchodě.
Dej mezi ně něco.
Dolů. Dej tam na to deku.
Sem dej podložku.
Jo, deku a pak tohle.
- Nikomu o tom ani slovo, jo? - Dobře.
- Nebyli jste tu. - Jasně.
A je to, Garnacho.
Jsou tady masky, balonky, prostě všechno.
Chceme ti dát jeden společný dárek.
A ten dárek je tohle.
Nemělo by se to stávat, ale každý učitel má své oblíbence
a mým oblíbencem byl on.
A ty víš, že tě mám jako žáka moc rád.
Často jsem s tebou mluvíval o Paulu Freirovi.
Učit někoho a učit se od někoho probíhá formou dialogu,
je to taková obousměrná ulice.
A právě proto
bych se rád omluvil, protože jsem mu dával sežrat,
že jméno Tonatiuh v sobě má špatnou karmu.
Takhle domorodci říkali Pedru de Alvaradovi,
což byl jeden z nejhorších dobyvatelů.
Byl zodpovědný za masakr v Cholule
a za masakr v chrámu Templo Mayor v Tenochtitlánu.
Ale ve skutečnosti...
Slunce svítí, protože slunce je i v podsvětí.
Lakandonové říkají, že jaguár je na cestě.
V tuto chvíli je na cestě. To symbolizuje noční slunce.
Ale slunce existuje, slunce, které září,
a i když je to slunce polední, nebojí se, že padne.
Svítí beze smutku až do soumraku.
A takhle se z Tony stal Tona.
Skrze práci, skrze umění.
- Už mi stydne jídlo, Vasallo. - No jo.
Jaguáří tlapa!
Jaguáří tlapa.
Připijme si na předky. Na zdraví!
Já jsem chtěla Tonovi říct...
Dnes, na jeho narozeniny...
Ráda bych mluvila spíš o tonalpohualli ,
což je slovo stejného původu jako jeho jméno.
Což je rituální kalendář Mezoameriky, je na 260 dní,
a jak Tona ví, čas v Mezoamerice je cyklický.
Tady, v téhle zemi,
se cykly vracejí do jednoho bodu, ale ne do toho samého,
je to taková spirála směrem nahoru, která prochází různými body,
i když se zdá, že se vždycky vrací do toho stejného.
Na tyto výjimečné narozeniny, Tono,
jsme tady, na tom samém místě, ale přitom na jiném.
- Bravo! - Další otočka kolem Slunce.
To bylo mystické.
Mně proslovy vůbec nejdou.
Bravo!
Pardon.
- Tak... - Super proslov.
Tono.
Kamaráde.
Svým přátelstvím jsi mi ukázal,
co je láska.
Všechny ty cesty, které jsme spolu podnikli,
jak ty astrální,
tak ty geografické,
jsou součástí mé mapy.
Mám tě ráda.
Zapalte to! Jo!
Zapalte to!
Do toho, Vasallo!
Už to bude.
Opatrně.
Hoří!
Vypusťte ho!
- Leť! - Už letí!
Oheň!
Leť!
- Leť! - Letí dolů!
- Opatrně, uhněte.
- Opatrně. - Ne!
Dejte to od Vasalla pryč.
- Nepodpalte to, opatrně. - Bacha na ten strom.
Polijte ho pitím!
- Buď na mě hodná. - Dýchni na mě.
- Proč? - Jsi úplně namol.
- Nejsem. - Nuri, prosím tě.
Jenom jsem si párkrát lokla, klídek.
- Tak už nepij. Pojď. - Proč ne?
Pojď sem, prosím.
- Máme oslavu, ne? - Právě proto. A ty na ní nejsi.
- Já ale dodělávám ten dort. - Ten teď nech být.
Tona se po tobě ptal. Jenom ti utřu obličej.
- To je absurdní. - Koukni se na sebe, Nuri.
- Ty vypadáš. - Nepřestávej, je to příjemné.
Bože, to je bordel. Ukaž.
Tady, dej si kafe.
Hrozně to z tebe táhne. Vypij to, prosím.
Tona se po tobě už několikrát ptal. Přijdeš tam?
- Na chvilku. - Až dodělám dort.
- Ten už je hotový. - Ještě to není ono.
Jenom na chvilku. Je to jeho oslava.
- Podívej se na sebe. - Jdi pryč.
- Vidíš, v jakém jsi stavu? - Cože? Nech mě být.
Jak dlouho jsi tu oslavu plánovala?
- Abys pro něj udělala něco hezkého? - Víš co?
Zorganizovali jsme to, protože jsi chtěla oslavu ty.
- Jo, chtěla jsem mu udělat oslavu. - Mám toho po krk.
Mám po krk toho, jak mi říkáš, co mám dělat.
Už mě to nebaví. Chceš tady všemu velet.
- To není pravda. - Zařaď zpátečku.
Neříkej mi, ať zařadím zpátečku, nezařadím.
To ty ji zařaď. Děláš si, co chceš.
- Drž klapačku. - Nebudu.
Jsme na oslavě, nehádejme se, prosím.
Tak mě nech být. Přišla jsi sem a začala se hádat.
Přišla jsem pro tebe.
- Přišla ses hádat. - Pojď na tu oslavu.
Já tam nechci.
- Ne? - Ne, nechci.
V tom případě se vzchop a běž to říct Tonovi.
Už tě mám dost. A víš co?
- Proč mi bereš pití? - Protože jsi na šrot.
A marním tu s tebou čas. Dělej si, co chceš.
Dobře, miláčku. Učešeme tě, ať můžeš na oslavu.
Já tam nechci, mami. Chci ti tu pomáhat.
Musím dodělat ten dort, zlato.
Nelíbí se mi, když piješ, mami.
- To jenom dneska, když je ta oslava. - Tak jo.
Dobře, miláčku.
- Utíkej na oslavu, ano? - Tak jo.
Za chvilku, mami.
Ne, miláčku, já mám práci.
- Utíkej. - Tak jo.
Mám ještě hodně práce.
- Kolik mu je? - Pět měsíců.
Je roztomilý. Mohl by být na obálce časopisu.
- Je to kluk. - Kočky jsou super.
- Je Estheřin. - Jo?
Ale nechala ho u nás.
Když to říkáš. Ale nevzal sis je.
- Takže ty se jmenuješ Kayú? - Jo.
Co to je za jazyk? Co to znamená?
Mámě se líbil jeden animák, jmenoval se Caillou .
- Jo? - Jo. A tak to zůstalo.
Je to vážně majestátní a sentimentální postavička, takže...
- A líbí se ti tvoje jméno? - Líbí.
Ten animák se mi zalíbil a dostal se mi pod kůži. Časem.
Ještě hodinku.
- Ještě jednu. - Půl hodiny.
- Musí si vzít prášky a odpočinout si. - Když oni jsou tak šťastní. Hodinu.
- Pomoz mi s ním. - Už musím jít.
Ne, zůstaň. Ještě chviličku. Hodinku.
- Už jsi jedla? - Pojídala jsem tu.
- Zůstaň tady. - Dobře.
Pomoz mi s Tonou. Jenom hodinku.
Dobře, ale musíš mi pomoct. Už dva týdny mi dlužíte peníze.
Promiň.
- Omlouvám se. - To nic.
- To ta oslava a tak. - Nelam si hlavu.
Podívám se, kolik tu mám.
- Vypadne ti to. - Pardon. Už je to.
A je to. Tady.
Nemůžeš tu cigaretu típnout? Co jsem ti řekla?
- A je to. - Dokouřila jsi ji.
Slibuju, že zbytek doplatím příští týden, ano?
Ale lepší než nic, ne?
Děkuju za všechno. Vážně. Zůstaň tu. Ještě hodinku.
Tady máš peníze pro kluka.
- Dík, Cruz. - Já děkuju tobě.
Co je, Nuri? Proč jsi nepřišla na oslavu?
- Už to budu mít. Vážně. - Co děláš?
Dělám ti dort, ale nechci, abys ho viděl.
Další překvapení pro Tonu.
Posaď se.
- Tak co? - Jsi spokojený?
- Jo, je to bezva. - Jo?
Jsem rád, že všichni přišli.
Ty můj broučku milovaný.
Ty krátké vlasy ti sluší.
Ostříhala jsem se kvůli tobě.
Díky, ale víš, že já jsem rozcuchaný.
Co je? Pojďte, vy dva.
- Jo, pojď. Přestaň tu otročit. - Už to bude. Vážně.
- Jsi hrozná. Pojď už. - Hned přijdu.
Budeme tam na tebe čekat, jo?
- Pospěš si. - Už to bude. Opravdu.
Tono.
Ahoj, tati.
Chci ti něco dát.
Zasadil jsem ji do mámina květináče.
Staral jsem se o ni osm let.
- To je pro tebe. - Díky, tati.
Překvapení!
- To je milá pozornost. - To říkáš jen tak.
- Přesně. - Taky bys to mohl zamést.
Díky, moc jste mě potěšili.
Všemi těmi balonky a tak.
Vypadáš jako Jimi Hendrix.
Panejo, to je super.
Ale klídek, hoši.
Všechno nejlepší, Tono.
Hele, Esther.
Tu druhou.
Koukni, co umíme.
Teď je tu jen jedna z nás.
A teď dvě.
- Jedna. - Dvě.
- Můžeš nás uvést, jo? - Jo! Co mám říct?
Tak jo, zkus to.
Všichni vítejte. Ženy a muži?
Předvedeme vám písničku.
Písničku, představení. A řekni tohle:
-"Jsem orchestrální dirigent." - Jo.
Vítejte, dámy a pánové.
Dneska uvidíte představení pro strejdu Tonu.
Hudba, maestro!
- DJ Chava. - Tiše!
Bravo, Sol!
- To byla krása! - No tak, kovboji.
Můžeš padnout na zadek, ale nenech se zlomit.
- Vždycky se z toho vylížeš. - Máme tě rádi.
No tak. Nic se neděje.
O nic nejde. Usměj se.
No tak, strejdo Tono!
- Je to v pohodě. - To je ale den, co?
No tak, Tono.
Máme tě rádi, Tono.
- Ano! - Máme tě rádi, Tono!
Máme tě rádi, Tono. Máme tě rádi.
- Strejdo, nechceš dort? - Jo, dejme si dort.
Asi mám hlad.
Už se to nese! Udělejte mi prostor!
No teda, mami.
Ten je nádherný.
To je aspoň obrázek. Měl by ses od sestry něco přiučit.
- Díky, Nuri. - Není zač, zlatíčko.
- Vidíš to, tati? Je to nerdovské. - Jo, sourozenci si ze mě utahují.
Já chci taky takový, ale s mořskými pannami.
Přeju si...
To je jedno co.
- Můžeme? - Jo!
Poslouchám! Připravit!
Kouzelná provazochodkyně!
A její kouzelný pád.
- Ještě jednou. - Ano.
Uvidíte kouzelnou provazochodkyni.
S vámi, s Ním a s kouzelnou provazochodkyní.
Tady je pavouk.
Ten pavouk ale koketuje! Jak koketuje!
Hele, jak koketuje.
Já hořím!
Vyhoďte mě!
České titulky Eliška Vratislavská Iyuno 2024