În Asia, două dintre cele mai inteligente specii de pe planetă…
învață cum să coexiste.
Chiar dacă noi stăm cu ochii pe ei…
cert e că și ei ne privesc și învață de la noi.
Elefanții asiatici, maeștri ai adaptării, își ajustează comportamentul după noi,
în vreme ce noi încercăm să-i înțelegem și să le aflăm secretele.
SECRETELE ELEFANȚILOR
Elefanții au părăsit Africa acum mai bine de două milioane de ani,
cu mult înaintea ultimei ere glaciare, în căutarea unui nou cămin.
Acești drumeți străvechi au ajuns să se stabilească în mai tot sudul Asiei.
Pe râul Kinabatangan din Borneo, dr. Paula Kahumbu îi caută
pe cei mai mici și mai neobișnuiți dintre ei.
E expertă în elefanții africani de savană,
și a venit aici să vadă cum reușește elefantul din Borneo, numit și „pigmeu”,
să se adapteze la mediul în continuă schimbare.
Văd urme de picior! Multe urme!
Ia te uită!
Nu-i văd pe acești elefanți. Dar îi aud.
Elefanții din Borneo sunt foarte misterioși.
Abia dac-au fost studiați.
Sunt neobișnuiți în multe privințe, de la aspect, la trăsături, la habitat.
De pe râu, nu se vede decât o pădure tropicală virgină.
Dar e o iluzie. La doar câțiva metri distanță,
pădurea face loc unor plantații de palmieri pentru ulei,
care se întind cât vezi cu ochii.
Uleiul de palmier e omniprezent, de la fursecuri, la înghețată,
până la pastă de dinți și detergent.
Se produce ieftin, însă cu un mare preț de plătit pentru faună și floră.
Animale precum urangutanul sunt împinse spre dispariție,
odată cu defrișarea pădurilor care le sunt cămin.
Și elefanții sunt vulnerabili.
Au mai rămas doar 1.500.
Li s-au restrâns rutele de migrație, iar acum le-au rămas doar albiile râurilor
ca să-i călăuzească.
Pentru a găsi hrană, trebuie să traverseze râurile înot.
Tocmai am auzit un elefant trâmbițând acolo, în spate.
Doamne, sunt chiar aici!
Cred că vine la apă.
Se pare că suntem înconjurați de elefanți.
Ce emoționant! Sunt elefanți acolo, sus!
Doamne, traversează!
E incredibil să văd așa de mulți elefanți rari!
Nu e vorba doar de o familie. Par să fie mai multe familii laolaltă.
Traversează râul într-un grup uriaș.
Deja am numărat peste 30 de elefanți.
Puii traversează pe sub apă, sunt scufundați complet.
Mă surprind foarte mult petele rozalii de pe pielea lor.
Acestea sunt rezultatul depigmentării.
Iar trompa are un singur „deget prehensil”, cum le numim noi,
nu două, precum elefanții africani.
Le-a dispărut deja jumătate din căminul lor silvestru,
iar cealaltă jumătate dispare mai rapid decât oriunde altundeva în lume.
Așadar, elefanții din Borneo au trebuit să învețe să se adapteze…
chiar dacă asta înseamnă să-și ignore instinctele naturale.
Sunetele pădurii au fost înlocuite
de zgomote dintr-o altă lume.
De fiecare dată când palmierii bătrâni sunt doborâți și înlocuiți,
elefanții știu că au o oportunitate.
Elefanții intervin într-o secundă.
De parcă ar auzi mașinăriile,
și i-ar atrage ca un magnet, în mod pavlovian.
Vin cu toții în fugă, trâmbițând plini de entuziasm.
Și se hrănesc foarte repede cu acea vegetație.
Sunt la doar câțiva metri de mașinării, care-și văd de treaba lor.
E incredibil!
Vârful palmierilor are un miez dulce.
Așa că au devenit o sursă de mâncare concentrată.
Comunică între ei la un volum așa de ridicat…
încât se pot auzi în ciuda zgomotului mașinilor.
Nu e doar bizar să vezi elefanți prosperând
așa de aproape de oameni care fac lucruri atât de zgomotoase.
De fapt, e chiar tragic gândul că și-au abandonat obiceiurile sălbatice.
Puii sunt aici alături de mamele lor.
Ei văd totul, și din asta învață.
Și vor avea exact aceeași reacție.
Când vor auzi mașinăriile, le vor asocia cu hrana.
Sunt incredibil de adaptabili,
nu doar la prezența oamenilor și a pericolelor
pe care aceștia le reprezintă,
dar și la mediul lor înconjurător, aflat în continuă schimbare.
Elefanții sunt la fel de inteligenți ca noi, ba poate chiar mai inteligenți.
Elefantul asiatic are tot atâtea în comun cu vărul său african
pe câte avem noi cu cimpanzeii.
Sunt cei mai mici dintre elefanți, și au trompe mai scurte
și cozi mai lungi.
Dar au un creier mai mare decât al oricărui alt mamifer de uscat,
ceea ce le priește de minune acum, când intră tot mai mult în contact cu noi.
Acest mascul a fost martorul multor schimbări de-a lungul vieții sale.
Are motive să fie mânios.
Întreaga sa lume s-a schimbat.
Pe când era pui, tot terenul dimprejur îi era loc de joacă
și cămară personală.
Acum nu mai are acces la el.
Știe că nu e de glumă cu gardurile electrice.
Uneori te electrocutează, alteori te ucid.
Însă toate fructele la care poftește sunt împrejmuite cu garduri.
Așa că se întoarce la adăpostul întunericului.
E o misiune îndeplinită pe furiș…
surprinsă de camere specializate.
El are propria versiune de vedere nocturnă.
Un simț al mirosului atât de dezvoltat,
încât se știe că elefanți orbi au fost conducători de turme.
Graba strică treaba!
Unii masculi tind să fie singuratici.
Dar acum, că le-am ocupat două treimi din habitat,
se adună împreună…
pentru a se simți în siguranță în zone populate…
și-a pune la cale raiduri.
E o strategie foarte riscantă,
însă ceea ce se pregătesc să facă acest mascul și amicii lui…
e cu adevărat remarcabil.
Foarte puține animale știu cum să folosească unelte.
Însă el a învățat că, dacă folosește lemnul în fața gardului electric,
se poate proteja de electrocutare.
Odată ce-au intrat, păstrează tăcerea.
Niciun scârțâit, niciun fâlfâit din urechi.
Pernuțele uriașe de pe tălpi funcționează ca niște amortizoare.
Iată cum trec cinci tone de elefanți…
într-o tăcere mormântală.
Acum e vremea să culeagă roadele muncii lor.
Din fericire pentru ei, azi e vorba doar de pocnitori.
Otrăvurile, explozibilii și alte metode letale de a-i îndepărta
ucid anual în Sri Lanka în jur de 300 de elefanți.
Astfel de interacțiuni devin tot mai frecvente,
pe măsură ce noi șosele, câmpuri și așezări umane
ocupă anual 14.000 de kilometri pătrați pe tot întinsul Asiei de Sud-Est.
ATENȚIE TREC ELEFANȚI
Asta împinge elefanții tot mai aproape de oameni.
Pentru a supraviețui, au învățat să anticipeze comportamentul uman
și să se folosească de aceste cunoștințe în beneficiu propriu.
THAILANDA
Autostrada 3259 din Thailanda
e o rută de transport pentru trestia de zahăr.
Mii de fermieri o folosesc pentru a-și duce recolta la rafinării.
Însă, pe această autostradă, cineva percepe taxă de drum.
Localnicii îl numesc „Șeful”.
Iar acesta e teritoriul lui.
E un maestru al negocierilor, calculând riscurile și beneficiile…
pentru a obține ce i se cuvine.
Șeful miroase imediat camioanele de livrări care se apropie de el.
Folosindu-se doar de miros, poate ghici cantitățile.
Ia în colimator doar camioanele cu încărcături mari.
E vremea să-și revendice taxa.
Optzeci de kilograme de trestie de zahăr brută
sunt de ajuns să-i ofere cele 70.000 de calorii necesare zilnic.
Dar Șeful
nu e singur.
A adus cu el câțiva masculi mai tineri.
Locotenenții lui.
Le arată cum se face.
Ei sunt atenți la tehnica Șefului.
Știe că, dacă nu sunt prea lacomi…
șoferii le vor plăti taxa.
La schimb, el și complicii lui le lasă în pace plantațiile de trestie.
Observațiile și cunoștințele despre noi au ajutat elefanții să-și croiască drum
într-un peisaj tot mai acaparat de oameni.
Însă viitorul lor pe termen lung ar putea depinde
de cât de bine îi vom putea înțelege noi pe ei, ca indivizi.
Paula a văzut cum unele comunități din Africa
joacă un rol pozitiv în aplanarea conflictelor dintre oameni și elefanți.
Vrea să descopere dacă și aici, în Borneo, au apărut idei similare.
Mi se pare extraordinar că elefanții asiatici
continuă să existe pe acest continent.
Zona e în continuă dezvoltare, cu terenuri uriașe transformate
pentru uzul uman.
Așa că întâlnim multe situații în care oamenii
întră în contact cu elefanții.
Problema e
că, atunci când elefanții sunt răniți de oameni, ei nu uită.
Uneori, dezvoltă o cultură a agresivității și atacă oameni,
cu consecințe letale și pentru oameni, și pentru elefanți.
Biologa dr. Farina Othman, din Borneo,
crede că cea mai bună cale de a clădi o nouă relație între oameni și elefanți
e să te apropii cât mai mult de ei.
Prima dată când am văzut elefanți de Borneo,
îmi amintesc că m-am simțit foarte legată de ei.
Apoi am hotărât să devin vocea elefanților.
Ea e Iman.
Iman înseamnă „credință”.
De obicei, o găsești cu grupul ei.
Dar bănuiesc că azi voia niște timp pentru ea, să se bucure de apă.
Prin abordarea sa unică, Farina a devenit o asistentă socială,
care face interpretariat între elefanți și oamenii care trăiesc printre ei.
Ajung să le cunosc personalitatea, și știu că avem câțiva elefanți
care tind să fie ușor de supărat.
Așa că informăm comunitățile locale despre personalitatea și purtările lor,
astfel încât să poată fi mai bine pregătiți,
atunci când acei elefanți se apropie de terenurile și de casele lor.
Când le înțelegi toate semnalele, poți evita accidentele,
iar ei încep să se destindă în preajma ta.
Îți vor permite să-i vezi, să-i observi, să stai alături de ei.
Munca Farinei dovedește cât de important poate fi
ca cineva de-al locului să studieze acești elefanți.
Cineva care înțelege și nevoile oamenilor, și ale elefanților.
Grație muncii celor ca ea,
oamenii de aici încep să vadă elefanții cu alți ochi.
Ba chiar fac schimbări pentru a-i ajuta.
Iar coexistența cu elefanții aduce avantaje pentru ambele specii.
Dacă ne înțelegem mai bine unii pe alții și învățăm să împărțim terenul,
putem îmbunătăți în moduri incredibile viața elefanților, dar și pe a oamenilor.
Elefanții asiatici parcurg munții Gații de Vest din India
de zeci de mii de ani încoace.
Urmează rute transmise din generație în generație.
Tineri și bătrâni parcurg peste 240 km, pentru a ajunge la locurile cu hrană.
Însă, în această porțiune a lungii lor călătorii, hrana e puțină.
Înainte, aici era o pădure. Acum, aproape toată zona e teren arabil.
Clima umedă și călduroasă
e perfectă pentru plantațiile de ceai.
Însă, pentru elefanți, aceste dealuri luxuriante
nu sunt altceva decât deșerturi verzi.
Planta de ceai conține toxine care o fac amară și neapetisantă.
Așa că elefanții sufereau de foame…
și uneori distrugeau totul în jur în căutarea lor după mâncare.
Însă fermierii au observat.
Și au decis să facă o schimbare.
Una cu impact uriaș.
Au încetat să mai folosească erbicide pentru a scăpa de buruieni.
În schimb, îi lasă pe uriașii grădinari voluntari să îndeplinească sarcina.
Iar elefanții nu doar că se hrănesc cu buruienile…
dar mai și lasă în urmă un îngrășământ foarte eficient.
Și, cum plivesc buruienile în mod natural, fără substanțe chimice,
ceaiul fermierilor e 100% organic…
și nedăunător pentru elefanții.
Acum, elefanții au parte de un popas extrem de necesar.
Și au șansa să-și încarce bateriile.
Când cooperăm…
toată lumea iese în câștig.
Cu burțile pline, elefanții pornesc spre ultima etapă a lungii lor migrații.
Pentru mulți, destinația e pădurea Kabini.
O rezervație de 650 de kilometri pătrați.
Și una dintre cele mai importante zone sălbatice din India.
An de an, sub această vale inundabilă se deschide un lac de acumulare.
Râul seacă și, preț de două luni, es înlocuit…
de pajiști luxuriante…
creând o oază elefantină construită de mâna omului.
Odată pe an,
familiile se pot reuni în siguranță, la sfârșitul unei lungi migrații.
Se reînnoiesc vechi prietenii.
Se fac noi cunoștințe.
Un spațiu creat de oameni…
oferă un refugiu esențial pentru elefanți.
Elefanții și oamenii au evoluat împreună.
E înscris în ADN-ul nostru. O simțim când îi vedem.
Și le resimțim adânc în oase
răgetele, trâmbițările și mormăitul.
Dacă păstrăm elefanții în viețile noastre și în aceste teritorii…
susținem o parte din propriile noastre culturi și tradiții străvechi…
fiindcă aceste animale ne învață ceva despre noi înșine.
Subtitrarea: Dorina Ivan