Ázsiában a világ két legintelligensebb faja...
az együttélésen dolgozik.
Lehet, hogy mi szemmel tartjuk őket...
de ők is figyelnek minket, és tanulnak.
Az ázsiai elefántok az alkalmazkodás mestereiként alkalmazkodnak hozzánk,
mi pedig próbáljuk megérteni őket, megtanulni a titkaikat.
AZ ELEFÁNTOK TITKAI
ÁZSIA
BORNEÓ
Az elefántok több mint kétmillió éve hagyták el Afrikát,
jóval az utolsó jégkorszak előtt, egy új otthont keresve.
Az ősi kalandorok végül Dél-Ázsia nagy részén elterjedtek.
Dr. Paula Kahumbu a borneói Kinabatangan folyónál keresi
a legkisebb és a legritkább példányokat.
Az afrikai szavannai elefántok szakértőjeként
azért jött, hogy megfigyelje, hogy a borneói törpeelefánt,
amit néhányan „pygmynek” neveznek,
hogyan alkalmazkodik a gyorsan változó környezethez.
Lábnyomok, mégpedig jó sok!
Ezt nézzétek!
Nem látom az elefántokat, csak hallom őket.
A borneói törpeelefántok nagyon rejtélyesek.
Alig tanulmányozták őket.
Szokatlan a kinézete, a tulajdonságai, az élőhelye.
A folyóról csupa érintetlen esőerdőt látunk.
De ez csak illúzió. Pár méterrel arrébb
az erdő olajpálma-ültetvénnyé alakul...
és addig tart, amíg a szem ellát.
Pálmaolaj van mindenben, sütikben, fagyiban,
fogkrémben, mosószerben.
Könnyű előállítani, de a vadállatok nagy árat fizetnek érte.
Az orangután például a kihalás szélére került,
mert az otthonát, az erdőt kiirtották.
Az elefántokat is érinti a dolog.
Már csak 1500-an maradtak.
Az útvonalaik összeszűkültek, így most a folyópartot használják
közlekedésre.
A folyón is át kell úszniuk, hogy élelmet találjanak.
Épp hallottunk onnan egy trombitálást.
Te jó ég, ott vannak! Épp ott!
Szerintem a vízhez jön.
Teljesen körbevesznek minket.
Ez olyan izgalmas! Elefántok vannak itt is, ott is.
Átkelnek a folyón!
Hihetetlen! Mennyi ritka elefánt!
Ez nem csak egy csorda, hanem több együtt,
egyszerre kelnek át, egy óriási csoportként.
Eddig legalább 30-at számoltam.
A legkisebbek is egészen lemerülnek.
Igazán különleges a rózsaszínes, foltos bőrük.
Depigmentáció eredménye.
Az ormányuk végén pedig csak egy fogóujj van,
nem kettő, mint az afrikai rokonának.
Mivel az élőhelyük felét már elvesztették,
a maradék erdő pedig rekordgyorsasággal fogyatkozik...
a borneói elefántoknak alkalmazkodniuk kellett...
még ha ez ellent is mond az ösztöneiknek.
Az erdő hangjait átvette
egy nem evilági zaj.
Akárhányszor a régi pálmafákat kivágják, hogy újakat ültethessenek,
az elefántok élnek a lehetőségükkel.
Másodpercek alatt ott vannak,
mintha a gépek hangja mágnesként,
vagy pavlovi reflexként vonzaná őket,
rögtön ott teremnek, trombitálva, izgatottan.
Nagyon gyorsan lakmározzák a növényzetet.
Csupán méterekre vannak a dolgozó gépektől.
Hihetetlen.
A pálmafák tetejének édes a törzse.
Ez koncentrált tápanyagforrást jelent.
Olyan hangosan kommunikálnak...
hogy hallják egymást a gépek hangjától.
Nem csak bizarr látni,
hogy az elefántok ilyen közel merészkednek a hangos emberekhez,
de elég szomorú is, hogy eltávolodtak a vadonbeli életmódtól.
A kicsik is ott vannak az anyjukkal.
Mindent látnak, mindent megtanulnak.
Ugyanez lesz a reakciójuk később.
Ha gépeket hallanak, az élelmet jelent.
Nagyon könnyen alkalmazkodnak,
nem csak az emberekhez és a hozzájuk kapcsolódó
különféle veszélyekhez,
de a változó környezethez is.
Az elefántok olyan okosak, mint mi – ha nem okosabbak.
Az ázsiai elefánt olyan távol áll az afrikai rokonától,
mint mi a csimpánzoktól.
Ezek a legkisebb elefántok, rövidebb ormánnyal
és hosszabb farokkal.
De az ő agyuk a legnagyobb minden szárazföldi emlős közül,
és ez jól is jön nekik,
ahogy egyre többet érintkeznek velünk.
Ez a bika már sok változást látott élete során.
Okkal dühös.
Az egész világa megváltozott.
Borjúként a környék volt a játszótere...
és az éléskamrája.
Most mindent elzártak előle.
Tudja, hogy a villanypásztor nem játék.
Néha csak ráz, máskor öl is.
De a vágyott gyümölcs a kerítésen túl van.
Így hát az éj leple alatt tér vissza.
Ezt a lopakodó küldetést...
speciális kamerákkal vettük fel.
A bika sajátosan tájékozódik a sötétben.
A szaglása olyan pontos...
hogy tudunk olyan vak elefántokról is, akik csordavezérek.
Csak a bolondok kapkodnak.
A bikák sokszor magányosak.
De most, hogy élőhelyük kétharmadát már elfoglaltuk,
inkább összefognak...
a sűrűn lakott területeken a biztonságért...
és a sikeres fosztogatásért.
Kockázatos stratégia,
de amit ez a bika és társai terveznek...
igazán lenyűgöző.
Kevés állat tud szerszámokat használni,
de ő megtanulta, hogy a fa megvédi őt
az áramütéstől.
Ha egyszer bejutottak, már csendesek.
Se egy nyikkanás, se egy füllebbentés.
Nagy talpaikkal tompítanak.
Öt tonna elefánt lopódzik át...
síri csendben.
Végre élvezhetik a munkájuk gyümölcsét.
Szerencséjükre ez csak petárda volt.
Méreg, robbanószer és más, halálos elriasztó módszerek
évente 300 elefántot ölnek meg Srí Lankán.
Az ehhez hasonló interakciók egyre gyakoribbak,
ahogy új utak, mezők és települések
évente 14 000 négyzetkilométert foglalnak el Délkelet-Ázsiában...
VIGYÁZAT, ÁTKELŐ ELEFÁNTOK
...egyre közelebb kényszerítve az elefántokat az emberekhez.
A túlélés érdekében ki kell tapasztalniuk az emberi viselkedést,
ezt a tudást pedig a saját javukra kell fordítaniuk.
THAIFÖLD
Thaiföld 3259-es számú főútja
cukornádszállítási útvonal.
Több ezer gazda szállítja terményeit ezen az úton keresztül a finomítóba.
De ezen a főúton vámszedő várja őket.
A helyiek csak „a Don”-nak hívják őt.
Ez az ő területe.
Az alkudozás mestere. Mérlegeli a kockázatot és a nyereséget...
így számítja ki a vámot.
A Don ki tudja szagolni, mikor szállítmány közelít.
Csupán a szaglásával felméri a mennyiséget...
így a legnagyobb mennyiséget szállító kamionokat tudja célba venni.
Eljött a vámszedés ideje.
Közel 80 kilogramm nyers cukornád
biztosítja számára a naponta szükséges 70 000 kalóriát.
De a Don
nincs egyedül.
Hozott magával pár fiatalabb bikát is.
Tanoncok...
akiknek megmutatja a módit.
Megfigyelik a Don technikáját.
Tudja, hogy ha nem túl mohó...
a sofőr kifizeti neki az útdíjat.
Cserébe ő és a barátai nem tarolják le a cukornádföldeket.
Az emberek megfigyelése és tanulmányozása segíti az elefántokat abban,
hogy túlélhessenek az egyre inkább emberközpontú vidéken.
De a jövőjük hosszútávon azon múlhat,
hogy meg tudjuk-e őket érteni, mint egyéneket.
Paula látta, hogy Afrikában bizonyos közösségek
hogyan csökkentik a két faj közötti konfliktusokat.
Szeretné megtudni, hogy itt, Borneóban is vannak-e hasonló próbálkozások.
Elképesztő látni, hogy az ázsiai elefántok
még jelen vannak ezen a kontinensen.
Olyan sok fejlesztés történik, sok földet alakítanak át
emberi használatra.
Sok olyan szituáció van, ahol az emberek és az elefántok
kontaktusba kerülnek egymással.
A gond az,
hogy ha az ember bántja az elefántot, ők azt nem felejtik el.
Ezért találhatunk agresszív, támadó elefántokat,
ami halálos lehet rájuk és ránk nézve is.
A helyi, borneói biológus, dr. Farina Othman
hisz abban, hogy a közeli, személyes kapcsolat a titka
az új, ember-elefánt közti megértésnek.
Emlékszem, hogy amikor először láttam a borneói törpeelefántokat,
nagyon erős kötődést éreztem irántuk.
Aztán úgy döntöttem, az elefántok hangja leszek.
Ő itt Iman.
A neve jelentése „hit”.
Általában a saját csoportjával van.
De ma úgy döntött, inkább egyedül élvezi a lubickolást.
Egyedi megközelítésével Farina az elefántok szószólója lett,
aki közvetít egyes elefántok és a közelükben élő emberek között.
Megismerem a személyiségüket, így tudjuk például, melyik elefántok azok,
akik könnyen lesznek feldúltak.
Tájékoztatjuk a helyi közösségeket a személyiségükről és viselkedésükről,
így felkészültebbek lehetnek,
amikor ezek az elefántok közelítenek a földjükhöz, a házukhoz.
Ha megértjük a jeleket, elkerülhetőek lesznek a balesetek,
így jobban fogják érezni magukat a közelünkben.
Hagyják, hogy lásd, megfigyeld őket, hogy a közelükben legyél.
Farina munkája bizonyítja, milyen értékes az,
ha egy helyi személy tanulmányozza az elefántokat.
Olyasvalaki, aki megérti mind az állatok, mind az emberek szükségleteit.
Az ő munkájának köszönhetően
a helyiek elkezdtek máshogy gondolni az elefántokra,
és változásokat is hoznak a kedvükért.
Az elefántokkal való együttélés mindkét fél számára előnyös lehet.
Ha jobban megértjük egymást és megosztjuk velük a földünket,
annak pozitív hatása lehet az életünkre, ahogy az elefántokéra is.
Az indiai Nyugati-Ghátokat már több tízezer éve járják
az ázsiai elefántok...
olyan útvonalakon, amiket generációk adnak tovább egymásnak.
Idős és ifjú 250 km-t vándorol együtt a szezonális táplálkozási területért.
A hosszú út ezen szakaszán azonban kevés az élelem.
Ami egykor erdő volt, most szinte kizárólag termőföld.
A meleg és párás levegő
tökéletes feltételeket biztosít a teaültetvényeknek.
De az elefántok számára ezek a buja területek olyanok,
mint egy zöld sivatag.
A teanövény keserű toxinjai visszataszítóvá teszik a növényt számukra.
Így az elefántok éhesen maradtak...
és néha pusztítást hagytak maguk után, élelmet keresve.
Míg ezt a gazdák észre nem vették.
És úgy döntöttek, változtatnak.
Ennek a változásnak nagy hatása lett.
Nem gyomirtózták többé a növények körül a gazokat.
Inkább az óriás önkéntesekre bízták ezt a feladatot.
Nem csak a gazolást végezték el...
de hátrahagytak tápanyagban gazdag trágyát is.
És mivel a kémiai helyett már természetes gyomirtójuk van,
a gazdák teája 100%-ban organikus lett...
és elefántbarát.
Az elefántok itt megpihenhetnek.
És lakmározhatnak is.
Az együttműködéssel...
mindenki nyert.
Az elefántok teli hassal indulnak neki a hosszú út utolsó szakaszának.
Sokuk célja a Kabini-erdő.
Egy 650 négyzetkilométeres rezervátum.
India egyik legjobb helye a vadállatok számára.
Minden évben megnyitnak egy gátat ezalatt az ártér alatt.
A folyó kiszárad, és két hónapra...
buja mezők váltják fel...
így hozva létre egy mesterséges elefánt-utópiát.
Évente egyszer
a családok biztonságban találkozhatnak a hosszú vándorlás végén.
Régi barátságok élednek újra.
Új ismeretségek köttetnek.
Egy emberek által kreált tér...
ami az oly' vágyott menedéket biztosítja az elefántoknak.
Az elefántok és az emberek együtt fejlődtek.
Ez benne van a DNS-ünkben. Érezzük, amikor látjuk őket.
Bőgéseiket, trombitálásaikat,
morajlásaikat a csontunkban érezzük.
Ha az elefántok megmaradnak az életünkben és ezeken a vidékeken...
azzal a saját, ősi kultúránkat tartjuk fenn...
mert az elefántok saját magunkról tanítanak valamit.
A feliratot fordította: Adrienn Sarkozi