Over hele Asien er to af verdens mest intelligente arter...
ved at finde ud af, hvordan de kan sameksistere.
Selvom vi holder et vågent øje med dem...
holder de også øje med os og tager ved lære.
Asiatiske elefanter er mestre i tilpasning og tilpasser sig vores måde at leve på,
mens vi prøver at forstå dem og lære deres hemmeligheder.
ASIEN
Elefanterne forlod Afrika for mere end to millioner år siden,
længe før den seneste istid, for at søge efter et nyt hjem.
Disse gamle vandrere endte med at leve spredt over det meste af Sydasien.
Ved Kinabatangan-floden på Borneo leder dr. Paula Kahumbu
efter de mindste og mest sjældne af dem.
Hun er ekspert i den afrikanske savanne-elefant,
og hun er her for at se, hvordan elefanterne på Borneo,
blandt nogle kendt som pygmæ-elefanter,
tilpasser sig et miljø under hastig forandring.
Jeg kan se fodspor. Jeg kan se mange fodspor.
Se lige der!
Jeg kan ikke se elefanterne. Jeg kan kun høre dem.
Disse elefanter fra Borneo er så mystiske.
De er næsten ikke blevet studeret.
Den er usædvanlig på så mange måder. Dens udseende, evner og levested.
Fra floden kan man ikke se andet end uberørt regnskov.
Men det er en illusion. Inden for blot få meter
bliver skoven til palmeolieplantager...
og de strækker sig så langt, som øjet kan se.
Der er palmeolie i alt fra kager til is,
fra tandpasta til vaskepulver.
Billigt at producere, men dyrelivet betaler en høj pris.
Dyr som orangutangen er ved at blive udryddet,
mens dens skov bliver ryddet.
Elefanterne er også sårbare.
Der er kun 1.500 tilbage.
Deres migrationsruter er blevet blokeret, så nu må de bruge flodbredderne
som deres stier.
Og svømme over floderne for at finde mad.
Vi har lige hørt en elefant trompetere derinde.
Åh, du godeste. De er lige derinde. De er lige der.
Jeg tror, den kommer ned til vandet.
Der er tilsyneladende elefanter overalt omkring os.
Det er så spændende. Der er elefanter herovre, deroppe.
Du godeste, de krydser!
Det er utroligt. Så mange af disse sjældne elefanter.
Det er ikke bare én familie. Det ligner adskillige familier sammen,
der krydser floden i én stor gruppe.
Jeg har allerede talt over 30 eksemplarer.
Ungerne går under vandet, helt dækket af vand.
Det, som virkelig springer i øjnene, er deres lyserøde, spættede hud.
Det er et resultat af afpigmentering.
Og spidsen på deres snabler har kun én af det, vi kalder gribefingre,
ikke to, som den afrikanske elefant.
Da halvdelen af deres hjem i skoven allerede er forsvundet,
og det resterende forsvinder hurtigere end noget andet sted på planeten...
har elefanterne på Borneo måttet lære at tilpasse sig...
selvom det betyder, at de ikke kan følge deres naturlige instinkter.
Lyden af skoven er blevet afløst af støj
fra en anden verden.
Hver gang gamle palmer bliver fældet og skiftet ud,
benytter elefanterne sig af en mulighed.
Elefanterne rykker ind i løbet af få sekunder.
Det er næsten, som om de hører maskinerne,
og det er som en magnet. Det er som Pavlovs hunds reaktion,
de kommer alle sammen løbende, trompeterer og er opstemte.
Og de spiser meget hurtigt af vegetationen.
De er bogstaveligt talt få meter fra maskinerne, mens de arbejder.
Det er utroligt.
Palmetræets top har en sød kerne.
Så de er blevet en kilde til koncentreret mad.
De kommunikerer med utrolig høj volumen...
for at kunne høre hinanden over lyden af disse maskiner.
Det er ikke bare bizart at se elefanter,
der trives så tæt på støjende menneskelig adfærd,
men også ret tragisk, at de har forladt deres liv i den vilde natur.
Ungerne er derinde sammen med deres mødre.
De er vidner til alt og tager ved lære.
Og de kommer til at have præcis den samme reaktion.
Når de hører maskinerne, vil de vide, at det betyder mad.
De er utroligt tilpasningsdygtige,
ikke bare i forhold til menneskelig tilstedeværelse og de farer,
som de kan møde med mennesker,
men de er også meget tilpasningsdygtige i forhold til et miljø under forandring.
Elefanter er lige så kloge som os, hvis ikke klogere.
Den asiatiske elefant er lige så langt fra sin afrikanske fætter,
som vi er fra chimpanser.
Det er de mindste elefanter med kortere snabler
og længere haler.
Men de har de større hjerner end noget andet dyr på landjorden,
og den er dem til stor nytte,
efterhånden som de i stigende grad kommer i kontakt med os.
Denne unge han har set mange forandringer i sin levetid.
Han har grund til at være vred.
Hele hans verden har ændret sig.
Da han var helt lille, var området omkring ham hans legeplads...
og hans spisekammer.
Nu er der adgang forbudt.
Han ved, at elektriske hegn er en dårlig ting.
Nogle gange giver de stød. Nogle gange dræber de.
Men alle de frugter, han vil have, ligger lige på den anden side.
Så han vender tilbage i ly af mørket.
Det er en hemmelig mission...
som bliver afsløret af særlige kameraer.
Han har sin egen slags nattesyn.
En lugtesans, der er så stærk...
at man kender til blinde elefanter, der har været ledere af flokke.
Kun tåber handler overilet.
Hannerne kan nogle gange være enspændere.
Men nu, hvor vi har overtaget to tredjedele af deres levested,
holder de sammen...
for sikkerhedens skyld i befolkede områder...
og for at kunne foretage togter.
Det er en meget risikabel strategi,
men hvad denne han og hans venner skal til at gøre...
er virkelig bemærkelsesværdigt.
Få dyr kan finde ud af at bruge redskaber,
men han har lært, at han kan bruge træ mod hegnet for at beskytte sig selv
mod elektriske stød.
Når de er kommet ind, er de stille.
Ingen lyde, ingen flappen med ørerne.
Deres store fodballer fungerer som støddæmpere.
Fem tons elefant glider forbi
i spøgelsesagtig stilhed.
Nu skal de nyde frugten af deres arbejde.
Heldigvis for dem er det kun kanonslag i aften.
Gift, sprængstoffer og andre dødbringende afskrækkelsesmidler
dræber omkring 300 elefanter om året i Sri Lanka.
Sammenstød som disse forekommer stadig oftere,
efterhånden som nye veje, marker og bosættelser
lægger beslag på 15.000 kvadratkilometer hvert år i Sydøstasien...
FORSIGTIG KRYDSENDE ELEFANTER
...hvilket skubber elefanter i stadig tættere kontakt med mennesker.
For at overleve har de lært at forudse den menneskelige adfærd
og at bruge denne viden for deres egne interessers skyld.
Landevej 3259 i Thailand
er en transportrute for sukkerrør.
Tusindvis af farmere bruger den for at få deres afgrøder til raffinaderiet.
Men denne landevej har en tolder.
De lokale kalder ham "the Don."
Og det her er hans territorium.
Han er en mester i at indgå handler, at opveje risici og gevinst...
for at få, hvad han vil have.
The Don kan faktisk lugte, når der er en lastvogn på vej.
Han kan vurdere mængden blot ved hjælp af sin lugtesans...
og går efter lastbilerne med de største ladninger.
Så er det tid til at opkræve told.
Syvoghalvfjerds kilo rå sukkerrør,
giver ham de 70.000 kalorier, han har brug for hver dag.
Men the Don
er ikke alene.
Han har taget nogle yngre hanner med.
Håndlangere...
for at vise dem, hvordan man gør.
De iagttager the Dons teknik.
Han ved, at hvis de ikke er for grådige...
betaler chaufføren sin told.
Til gengæld holder han og hans svende sig fra sukkerrørsmarkerne.
Deres observationer af og viden om os har hjulpet elefanter med at klare sig
i et stadig mere menneskeligt domineret landskab.
Men deres fremtid på lang sigt kan afhænge af, om vi
kan forstå dem som individer.
Paula har set, hvordan nogle samfund i Afrika
spiller en positiv rolle i at nedtrappe konflikter mellem mennesker og elefanter.
Hun vil finde ud af, om lignende ideer bliver afprøvet her på Borneo.
På mig virker det fantastisk, at asiatiske elefanter
stadig lever på dette kontinent.
Der er gang i så meget udvikling. Så meget land er blevet omdannet
til brug for mennesker.
Vi ser, at der er en masse situationer, hvor mennesker og elefanter
kommer i kontakt med hinanden.
Problemet er,
at når elefanter bliver såret af mennesker, så husker de det.
Nogle gange udvikler de en aggressionskultur og angriber mennesker,
som kan være dødbringende for mennesker såvel som for elefanter.
Lokal biolog på Borneo, dr. Farina Othman,
mener, at det at komme tæt på hinanden er den bedste måde at skabe
en ny forståelse mellem mennesker og elefanter.
Den første gang, jeg så Borneos elefanter,
husker jeg en stærk forbindelse til dem.
Og så besluttede jeg mig for at blive elefanternes talerør.
Det er Iman.
Iman betyder "tro."
Og normalt er hun sammen med sin gruppe.
Men i dag vil hun vist have lidt tid til sig selv og nyde vandet, ikke?
Med sin unikke tilgang er Farina blevet en slags sagsbehandler,
en oversætter mellem individuelle elefanter og menneskene omkring dem.
Jeg lærer deres personligheder at kende, og vi kender nogle få elefanter,
der nemt bliver vrede.
Så informerer vi de lokale samfund om deres personlighed og adfærd,
så de selv kan være bedre forberedt,
når disse elefanter kommer tæt på deres marker eller deres huse.
Når man forstår alle disse signaler, kan man undgå sammenstød,
og så føler de sig trygge sammen med dig.
Så giver de dig lov til at se dem, observere dem og være sammen med dem.
Farinas arbejde er bevis på, hvor værdifuldt det kan være,
når nogle lokale studerer disse elefanter.
Nogen, der forstår behovene hos både dyr og mennesker.
Takket være hendes slags arbejde,
er folk begyndt at tænke anderledes om elefanter,
og endda at ændre ting for at hjælpe dem.
Og fordelene ved at leve sammen med elefanter kan gå begge veje.
INDIEN
Med større forståelse for hinanden og ved at dele vores land
kan vores eget og elefanternes liv forbedres på de mest fantastiske måder.
Asiatiske elefanter har gået i de indiske bjerge, Western Ghats,
i titusinder af år...
og de følger ruter, som er gået i arv fra generation til generation.
Gamle og unge vandrer op til 240 kilometer for at nå årstidens føde.
Men der er meget lidt for dem at spise på denne del af deres lange rejse.
Hvad der engang var skov, er nu næsten udelukkende marker.
Varm og fugtig luft
udgør de perfekte forhold til at dyrke te.
Men for elefanterne kunne disse frodige bakker
lige så godt være grønne ørkener.
Teplanter indeholder giftstoffer, der gør dem bitre og uappetitlige.
Så elefanterne måtte sulte...
og trak nogle gange et spor af ødelæggelse efter sig i deres søgen efter mad.
Indtil bønderne opdagede det.
Og besluttede at lave forandringer.
En af dem havde stor indvirkning.
De holdt op med at bruge ukrudtsdræber omkring deres planter.
Og lod de frivillige, gigantiske gartnere gøre arbejdet i stedet.
Elefanterne spiser ikke blot planterne...
de efterlader også en næringsrig gødning.
Og fordi de nu har naturlig snarere end kemisk udlugning,
er bøndernes te 100 procent økologisk...
og elefantvenlig.
Nu kan elefanterne få en højst nødvendig hvilepause.
Og en chance for at fylde depoterne op.
Ved at samarbejde...
vinder alle.
Med fulde maver fortsætter disse elefanter på den sidste etape af den lange rejse.
For mange er målet Kabini-skoven.
Et 650 kvadratkilometer stort reservat.
Og en af de største naturreserver i Indien.
Hvert år bliver en dæmning åbnet under dette flodleje...
Floden bliver tømt og bliver i to måneder erstattet...
af en frodig græsmark...
og dermed har mennesker skabt en utopi for elefanter.
Én gang om året
kan familier samles i sikkerhed efter deres lange vandring.
Gamle venskaber genoptages.
Nye bekendtskaber indgås.
Et menneskeskabt sted...
giver elefanter et højst nødvendigt fristed.
Elefanter og mennesker har udviklet sig sammen.
Vi har det i vores DNA. Vi kan mærke det, når vi ser dem.
Og vi kan føle deres brøl og deres trompetlyde
og deres trampen dybt i vores knogler.
Hvis vi beholder elefanterne i vores liv og i disse landskaber...
så støtter vi en del af vores egen gamle kultur og traditioner...
fordi disse dyr lærer os noget om os selv.
Tekster af: Mads Frese