În adâncuri...
trăiește o creatură misterioasă, mai veche decât dinozaurii.
Caracatița!
Arată atât de extraterestru!
Își schimbă culoarea într-o clipă.
Își schimbă forma, devenind aproape orice.
Sunt adevărații maeștri ai deghizărilor de pe planetă.
Acum descoperim
că sunt printre cele mai inteligente ființe de pe planetă.
După doi ani petrecuți în lumea lor, descoperim că folosesc unelte...
Am fost total șocată de nivelul de complexitate pe care am văzut-o.
...gândesc creativ...
comunică cu alte specii...
și, poate, chiar visează.
Uneori mă întreb dacă mă visează,
dacă se întreabă ce sunt, cine sunt.
Abia începem să înțelegem ce au să ne spună.
Tocmai am vorbit cu o caracatiță.
SECRETELE CARACATIȚEI
NARAT DE PAUL RUDD
În adâncul oceanului...
o caracatiță-uriașă femelă...
își păzește ouăle într-o peșteră ascunsă.
Nu pleacă de lângă ele...
nici măcar ca să mănânce.
Au nevoie de ocrotirea ei.
Are grijă de ele de peste șapte luni.
Și moare de foame, puțin câte puțin.
Ocrotirea puilor ei...
va fi ultimul lucru pe care îl va face.
Această caracatiță micuță, cam de mărimea unui bob de orez,
va porni singură în lume.
Nu-și va cunoaște niciodată mama, nici frații.
Caracatițele sunt solitarii prin excelență ai naturii.
Sau așa credeau oamenii de știință.
FIINȚE SOCIALE
INSULA LIZARD
Exploratoarea National Geographic dr Alex Schnell
studiază de mulți ani psihologia animalelor.
Ea crede că caracatițele sunt ființe mult mai sociale decât știam.
Când stai cu caracatițele,
îți dai seama că și ele sunt la fel de curioase în privința ta.
După mai multe ore de scufundări în nordul Australiei...
a câștigat încrederea...
unei femele Octopus cyanea timide.
A existat un moment
în care trebuie să-și fi dat seama că nu sunt un pericol pentru ea
și m-a lăsat s-o însoțesc.
Alex i-a dat chiar un nume.
Avea o cicatrice mică sub ochi și am botezat-o Scarlett.
Deși poate că a acceptat-o pe Alex,
caracatițele precum Scarlett
de obicei se feresc de celelalte caracatițe.
De regulă, sunt solitare.
De fapt, caracatițele care se întâlnesc,
deseori fie se împerechează,
fie se mănâncă între ele, fie ambele.
Așa că, atunci când de Scarlett se apropie o altă Octopus cyanea,
Alex e îngrijorată.
Aveam mare emoții.
Niciodată nu știi ce se va întâmpla.
Se măsoară una pe alta, își închid pielea la culoare...
ceea ce, deseori, e un semn de agresiune.
Scarlett trebuie să-și dea seama ce vrea intrusa.
Și are o singură variantă.
Ce e ciudat la Octopus cyanea
e că trebuie să se atingă pentru a-și dea seama ce vrea cealaltă.
Scarlett își folosește ventuzele,
de 25 de ori mai sensibile decât vârfurile degetelor oamenilor,
ca să „dea mâna” cu un necunoscut.
E un mascul care își caută pereche.
Scarlett nu e interesată.
Dar el nu renunță.
Scarlett are necazuri.
Dacă o cuprinde cu tentaculele, ar putea-o sufoca.
M-am simțit ușurată când s-a eliberat.
Întrucât interacțiunile sociale sunt așa de periculoase,
e simplu de înțeles de ce o caracatiță ca Scarlett
ar prefera singurătatea.
Dar ea pare foarte mulțumită să stea în compania lui Alex.
Eu pot stabili o legătură socială cu o caracatiță,
așa că poate nu e chiar adevărat că sunt solitare.
Sunt tot mai multe dovezi că caracatițele își folosesc inteligența
ca să aprecieze de cine se pot apropia.
Nu sunt antisociale,
doar calculate.
Mai ales când vine vorba de sexul opus.
Pentru a înțelege
cu cine aleg caracatițele să-și petreacă timpul...
trebuie să le analizăm obiceiurile.
PARCUL NAȚIONAL BUNAKEN INDONEZIA
În Indonezia,
viața sentimentală a unei caracatițe...
ajută la rescrierea regulilor în privința relațiilor caracatițelor.
Rămas în ascunzătoarea lui din cauza refluxului...
acest Abdopus aculeatus mascul abia așteaptă să se elibereze.
Pentru că atunci când crește nivelul apelor...
pleacă să-și caute iubită.
Întrucât iese din vizuina sa doar câteva ore pe zi...
trebuie să fie rapid.
Din fericire, unde locuiește el sunt parteneri din belșug.
Dar toate caracatițele din zonă profită de reflux.
Caracatițele au întâlniri pe repede înainte.
E o situație socială așa de neobișnuită,
încât biologul marin Christine Huffard o studiază de două decenii.
Abdopus aculeatus interacționează de multe ori pe zi.
Cu cât privesc mai mult Abdopus aculeatus, cu atât am mai multă întrebări
despre motivele acestor interacțiuni sociale.
Oare acest loc înghesuit face Abdopus aculeatus să spargă tiparul
când vine vorba de socializare?
Masculul tânăr a observat o femelă.
Dar un rival dungat mai experimentat a ajuns primul.
Tentacula întinsă e o invitație la împerechere.
Masculul nostru tânăr e pregătit să lupte pentru ea.
Masculii se luptă
și fiecare din cele opt tentacule li se mișcă individual.
E înfruntarea supremă.
Dar nu e doar o luptă fizică, ci culegerea de informații.
Află care îi este locul printre ceilalți din jur
și la ce resurse ar putea avea acces,
ce comportament i se permite, pentru ce trebuie să lupte.
La aceste caracatițe nu este doar conviețuire,
ci o conviețuire care le face mai inteligente.
Este învățare socială.
Iar savanții nu știau că caracatițele sunt capabile de așa ceva.
Masculul tânăr încă își caută iubirea.
Dar acum are o nouă strategie.
E mai bine să caute o femelă liberă.
Intră în vorbă cu ea.
Zecile de mii de celule epidermice care își schimbă culoarea
transmit un mesaj.
Savanții o numesc „etalarea norului în trecere”.
Reacția ei pare promițătoare.
Se apropie.
Scoate papilele de deasupra ochilor, protuberanțe cărnoase.
Masculul pare foarte mare.
E alb, are o dungă neagră, mare,
care transmite fie că se luptă, fie că se împerechează.
Ademenirea sa a dat roade.
Întinde brațul specializat, menit pentru împerechere.
Din vârful modificat va ieși sperma.
Dacă găsește locul potrivit.
Nu, încă nu.
Dar ea devine nerăbdătoare și i se face foame.
Dar el a ajuns departe,
așa că, dacă ea vrea să plece la vânătoare, va veni și el după ea.
Se împerechează din mers.
Micuțul a trebuit să învețe repede.
Dar decizia lui de a interacționa cu alții,
fie luptând,
comunicând sau împerechindu-se,
l-a făcut mai inteligent
și mai bine adaptat.
Dar Abdopus aculeatus chiar e unică?
Christine crede că nu.
Am putea afla că sunt și alte caracatițe sociabile,
că poate nu sunt așa de rare cum credem.
Abdopus aculeatus sunt nevoite să interacționeze.
Dar sunt locuri în care caracatițele aleg să fie împreună.
La peste 150 km de coasta republicii Costa Rica...
și la aproape 3,5 km în adâncul oceanului...
într-unul din mediile extreme ale planetei...
o echipă de oameni de știință a făcut o descoperire remarcabilă.
O specie nouă.
E supranumită caracatița Dorado,
dar încă este prea nouă să fi primit un nume oficial.
Și nu au găsit doar câteva...
ci peste o sută.
Majoritatea sunt femele, au grijă de ouă.
Acesta e unul din cele patru locuri de la adâncime în care ies puii.
Ce atrage așa de multe mame în acest loc anume?
Un pârâu de la adâncime,
unde apa caldă iese prin crăpături pe fundul apei...
ceea ce grăbește dezvoltarea ouălor.
Deși sunt așa de aproape unele de altele, merită.
Aceste mame vor sta aici împreună aproape doi ani, cât își cresc puii.
Fiecare pui este un simbol al toleranței reciproce.
Oamenii de știință cred că sunt multe astfel de locuri nedescoperite.
Ar putea fi mii de caracatițe care își lasă deoparte neînțelegerile
de dragul generației viitoare.
Dar ce se întâmplă când se întâlnesc caracatițe din specii diferite?
GOLFUL PORT PHILLIP
Dr Alex Schnell a auzit că sub acest chei modest...
se întâmplă ceva foarte neobișnuit.
Totul se petrece noaptea.
Am doar lumina slabă a lanternei.
Ai un sentiment straniu, în timp ce te deplasezi prin apă.
Am observat doi ochi.
Era o Octopus pallidus.
A ieșit și...
a fost un moment minunat, m-a atins pe mâna cu ventuzele.
Parcă m-ar fi invitat să merg cu ea să înotăm.
Octopus pallidus o conduce pe Alex la un recif artificial,
creat de scafandri.
Poate nu pare mare lucru...
dar le oferă caracatițelor totul ca să se simtă ca acasă.
Sunt peste tot.
O privesc pe Alex din fiecare ascunzătoare.
Dar nu este singurul lucru care i-a reținut atenția lui Alex.
În mod normal, aș vedea câteva caracatițe
și, de obicei, sunt din aceeași specie.
Dar aici sunt o sută de indivizi
din cinci specii diferite
și trăiesc împreună.
De la caracatițe mici cât o minge de golf...
la caracatițe cât o minge de plajă.
E o oază a caracatițelor extraordinară acolo,
unde coexistă mai multe specii.
Spațiul generos se poate să fi atras multe caracatițe aici.
Dar nu se explică cum niște animale care s-ar bate în mod normal...
și chiar s-ar ucide,
trăiesc în armonie.
Am o teorie care ar putea explica ce vedem aici.
Avem cinci specii diferite, cu personalități diferite.
Macroctopus maorum, dintre cele mai mari specii din lume, sunt retrase.
Iar o caracatiță micuță, Octopus berrima, e impertinentă.
E o combinație perfectă de personalități.
Poate că, la fel ca noi...
uneori diferențele dintre ele le permit să se înțeleagă bine.
În acest oraș prosper al caracatițelor...
au învățat să-și ignore instinctele
și să trăiască în armonie cu vecinele.
MAREA BARIERĂ DE CORALI
Caracatițele sunt inteligente și aleg tovărășia când e important.
Dar aleg cu cine colaborează?
Solitara preferată a lui Alex, Scarlett, a ieșit la vânătoare.
Dar nu e singura.
Un păstrăv Plectropomus leopardus.
Ajunge la un metru lungime și de trei ori mai greu decât Scarlett.
E destul de mare să fie o amenințare.
Scarlett nu-l scapă din ochi.
Dar nu pentru că îi e frică.
Când peștii mici fug...
nu mai ajunge la ei.
Dar Scarlett ajunge.
Trebuie să cheme întăriri
și din pestriț, se face deschis la culoare.
E semnalul pe care îl aștepta Scarlett.
Pentru că acest Plectropomus leopardus e tovarășul ei de vânătoare.
Scarlett privește, cât el îi arată unde să se uite.
Apoi începe căutarea.
Când ea e în locul potrivit,
Plectropomus leopardus revine la modelul obișnuit.
Par să comunice cu ajutorul corpurilor.
O componentă fundamentală a limbajului uman
e semnalizarea referențială.
Fiica mea de un an a început să arate cu degetul unele lucruri
și pot deduce că poate îi e sete dacă îmi arată sticla cu apă.
Dar peștii nu au mână să arate, așa că stau perpendicular.
Există o comunicare unică între specii diferite.
Scarlett apelează la ajutor ca să găsească hrană.
Dacă ratează...
păstrăvul primește mai mult.
Lucrează în echipă.
Asta i-a dat lui Alex o idee pentru un experiment improvizat.
Știința începe deseori cu o idee, chiar și una nebunească.
După ce am văzut caracatița vânând cu peștele, am decis să încerc ceva.
Astăzi Scarlett vânează singură.
Am urmărit-o
și am așteptat până a scos crustacee dintre resturile de corali.
Am văzut că a lăsat câțiva crabi ici-colo.
Am început să arăt spre ei.
Spre surprinderea mea, a reacționat.
A înțeles ce încercam să-i comunic.
Scarlett prinde repede prada pe care i-a arătat-o Alex.
Poate mă prefera pe mine ca partener de vânătoare.
Jucam rolul peștelui, dar nu îi luam din captură.
A fost ciudat și minunat să interacționez astfel cu Scarlett.
Suntem separați de peste 550.000.000 de ani de evoluție,
dar purtăm o discuție.
A fost magic.
Cu cât petrecem mai mult timp în apă cu caracatițele,
cu atât ne surprind mai mult.
Fiecare nouă descoperire remarcabilă...
ne infirmă convingerile
despre ceea ce pot și ar trebui să facă.
Nici vorbă să fie solitare...
ci pot fi animale sociale.
Dar își folosesc abilitățile în mod selectiv
pentru a o scoate la capăt.
De la caracatițe mame...
care fac totul pentru puii lor...
la parteneriate cu alte specii.
Chiar și cu noi...
atâta timp cât au avantaje.
Ce secrete vor mai fi dezvăluite?
Doar timpul ne va spune.
ÎN SPATELE CAMERELOR PRODUCĂTOR EXECUTIV
Când exploratoarea National Geographic dr Alex Schnell
a mers prima oară să caute o Octopus cyanea...
nu și-ar fi putut imagina ce va declanșa.
Sau ce prieteni își va face.
E incredibil. E fascinată de tine.
Fascinație e reciprocă.
Crezi că după ochi recunoaște o ființă gânditoare?
Cred că le motivează curiozitatea.
Da, chiar îți dai seama că îi trezești curiozitate.
Octopus cyanea sunt retrase, în mod normal.
Dar aceasta a părut s-o primească pe Alex în lumea ei.
E uimitor cât de repede a respins ideea că ai putea fi o amenințare.
- Curiozitatea a învins teama de pericole. - Da.
O ființă mai mare, necunoscută ar putea fi orice.
- Da, și ea face primul pas. - Da.
Simțul tactil, care e foarte important.
Alex nu a visat niciodată că un animal așa de neobișnuit
și de diferit va încerca să stabilească o legătură cu ea.
De unde ar fi putut ști?
Nu se poate să fi fost vreo amintire.
- Asta mă întreb și eu mereu. - Da.
- E inteligentă. - Da.
Timpul petrecut cu Scarlett a fost o dovadă în plus
a inteligenței caracatițelor.
Învață repede, pentru că trebuie.
Nu au de la cine învăța, nu locuiesc cu frații.
Nu sunt cunoștințe transmise de către părinți.
- Cred că învață totul din mediu. - Da.
Nu li se dezvoltă creierul, comparativ cu al nostru,
- ...fiziologic? - Da, e totul foarte rapid.
Miza e mare, nu are cine le proteja.
- Da. - Trebuie să învețe repede.
Da, și nu au cum să se apere, nu au carapace, dinți, gheare.
Se pot ascunde, plănui, pot privi și apela la strategii.
- Exact. Mintea e arma lor. - Da.
Sunt savante, ca și copiii.
Copiii vor să afle cum merg lucrurile.
Au minți tinere, curioase, care concep o teorie
legată de mersul lumii din jurul lor.
E o cale alternativă a inteligenței și de-aia am vrut să le studiez.
Iar ele încalcă toate regulile.
Cu inteligența și curiozitatea lor remarcabile,
caracatițele depășesc aproape orice obstacol din habitatul lor.
Sunt experte în rezolvarea problemelor.
- Doarme. - Așa e.
Sforăie.
E interesant, fiindcă acum e în etapa în care doarme nemișcată.
Dar apoi va avea un moment în care se va mișca,
în etapa de somn activ.
- Ca etapa REM. - Da.
În etapa activă a somnului, noi, oamenii, visăm.
Asta ar putea însemna că și ea visează.
Da. Visează, crede-mă. Uită-te.
Cum face câinele când visează că aleargă iepuri.
Știm despre câini că visează.
Pentru mine visarea e importantă. Fac multă muncă creativă în vis.
Eu spun că e serviciul meu de streaming gratuit.
Avatar și Terminator s-au bazat pe imagistica onorică,
la fel și unele scene din Aliens.
Mie mi-e clar că visează.
- Dar nu putem spune ce visează. - Nu, nu putem.
Observă că, în etapa activă, zvâcnește și își schimbă culoarea.
- Așa face acum. - Da.
Ar putea apela la memorie.
Da, la experiență, localizare,
poate construiește o hartă geografică, o hartă a memoriei.
Își face harta habitatului,
ceea ce i-ar putea salva viața la o viitoare întâlnire.
Doar privindu-i comportamentul și felul în care își schimbă culoarea,
avem acces în mintea ei.
Nu putem vorbi cu ele, dar pielea lor vorbește.
Așa e.
Dacă caracatițele chiar visează, acesta e unul din multele secrete
pe care trebuie să le descopere savanții.
Cu cât petrecem mai mult timp în lumea lor,
cu atât aflăm mai multe despre modul lor inteligent de a supraviețui.
Acum numai 10 ani,
a fost descoperit un grup de femele Dorado la 3.000 m adâncime.
- E teritoriul tău. - Le-am văzut de multe ori.
Dar nu le-am mai observat tendința de a se aduna mai multe într-un loc,
de obicei sunt solitare.
Din cele 300 de specii de caracatițe, majoritatea sunt solitare.
Dar câteva specii au tendința de a se strânge în mici grupuri.
Au venit aici toate
să profite de apa caldă care iese din deschizătură.
Și tu crezi că apa caldă care curge
face ouăle să se dezvolte mai repede.
- Da. - Ca atunci când clocesc păsările.
Exact, altfel ar dura prea mult.
Nici măcar n-avem un nume pentru un grup de caracatițe.
Cum i-ai zice? O turmă de caracatițe?
- O caracaturmă. - O caracaturmă.
Ori de câte ori mergi pe fundul oceanului,
mereu descoperi ceva nou.
- Tu până unde ai coborât? - Mult mai mult de atât.
De fapt, până în locul cel mai adânc de pe pământ.
Dar când mergi mai jos de 150-300 m,
e beznă deplină.
- Aici e la 3.000? - Da, la 3.000 m.
3.000 m aici.
Da, e beznă toată ziua și frig.
Am auzit că ai văzut și o caracatiță din specia Grimpoteuthis.
- Sunt foarte frumoase. - Da.
Superbe. Și au aripioarele alea cefalice.
Seamănă cu urechile de elefant, dar sunt aripioare.
Da.
Nu cred că mai e vreo specie cu aripioare pe cap,
dar sunt superbe, translucide, sunt iridescente.
Sunt foarte frumoase.
Te-ai inspirat din acest explorări?
Categoric. Am câteva personaje din următorul Avatar
care sunt inspirate din cefalopodele de la adâncime.
- Excelent! - Mersi!
Deocamdată, nu pot să spun mai mult de atât.
Aceste caracatițe par extraterestre,
ca toate caracatițele, de altfel, eu așa cred.
Cred că asta ne-a atras la ele,
fiindcă noi, oamenii, suntem fascinați de necunoscut, de extratereștri.
Iar aceasta e o ființă aproape extraterestră,
dar ne și simțim apropiate de ele,
au caracteristici cu care ne identificăm.
Oceanul ne poate învăța multe lucruri, chiar și în locurile cunoscute nouă.
Categoric. Încă avem multe de învățat.
- E o lume stranie acolo. - Așa e.
Subtitrarea: Mariana Piroteală