Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En, to, tre.
Da jeg mødte Johnny første gang,
tænkte jeg: "Han er alt for flink til at skrive den geniale musik."
Han har en magisk evne.
Man hører hans musik for første gang, og man glemmer det aldrig.
Mange mennesker verden over elsker ham, selv om de ikke ved det.
Med hvor mange komponister kan man høre begyndelsen af et nummer
og straks vide, hvilken film det er?
Hans musik virker beroligende på mig.
Jeg ved straks, at det er John.
Det er sådan, John påvirker folk.
Når man hører musikken, siger man: "Nå, ja, det er ham der."
Ligesom Michael Jordan var "ham der".
Og Bach var "ham der".
Og det er John Williams også.
Man kan ikke undgå ham.
Han har været løsningen så mange gange.
Johns musik skaber en meget primal forbindelse med publikum.
Det er, som om temaerne altid har eksisteret.
Engang satte han sig ned og skrev dem,
og nu er de en del af vores kollektive bevidsthed.
Men han er ikke kun en genial komponist. Han er bare et genialt menneske,
der virkelig forstår forholdet mellem billeder og lyd.
Han er den perfekte blanding af gamle klassikere og moderne popmusik.
For mig er han begge dele.
Han er en fantastisk musisk lærd i alle genrer, der findes.
Hvordan gør han det?
Vinderen er John Williams for Spillemand på en tagryg.
John Williams for Dødens gab.
John Williams for Stjernekrigen.
John Williams for E.T.
John Williams for Schindlers liste.
Han er altid på opdagelse.
Det begynder med hans egen oplevelse
med at se en film og derpå sætte sig ved klaveret og skrive.
Musikken kommer fra himlen og indhyller ham.
Det er den reneste form for kunst, jeg har oplevet fra noget menneske.
EN FILM AF LAURENT BOUZEREAU
Den her er god.
Det er et af mine klaverer.
KOMPONIST
Det brugte jeg hos Fox i 25 år.
Det allerførste, jeg spillede for Steven på det her klaver, var det her.
Jeg spillede det for ham, og han sagde: "Hvad er det? Hvad vil du gøre..."
Hvad med de fem toner i Nærkontakt af 3. grad?
Fem... Også det her.
Det her klaver... Jeg spillede alt på det. E.T. og alt muligt.
Så det er historien om den her skattebasse.
Det lyder som bryllupsmarchen.
- Men vi blev jo gift for mange år siden. - Ja.
Det er rigtigt.
Hvor er jeg glad for at se dig, fremmede.
- Jeg ødelægger Johnnys øjeblik. - Det er min bar mitzvah.
Ja, din bar mitzvah.
- Hvordan går det? - Godt.
- Godt nytår. - I lige måde, min skat.
Det interessante ved John Williams og Steven Spielberg er,
at sammen bliver de til et band.
MUSIKER, COLDPLAY
Og bands er fede.
Når de er sammen, bliver de bedre, end de er hver for sig.
Musikken og billedet er lige vigtige.
De gør begge to hinanden bedre,
og hvis man fjerner den ene, så ville det ikke være det samme.
Da jeg fik mit første job som filminstruktør,
havde jeg allerede samlet omkring 500 soundtrack-albummer.
Jeg var stor fan af filmmusik.
Men tilbage i 60'erne og de tidlige 70'ere
var musikken i spillefilm ved at udvikle sig til en fantastisk anakronisme.
Med andre ord så var orkestermusik ikke længere det foretrukne.
De brugte den tids musik. Det var en skræmmende tid,
for jeg troede virkelig, at det var slut på æraen med orkestral filmmusik.
Og den æra skulle helt sikkert ikke slutte med mine film.
DE TRE FRA MISSISSIPPI (1969) MARK RYDELL
Jeg havde forelsket mig i musikken
fra en film, der hed De tre fra Mississippi.
Og jeg lovede mig selv, at hvis jeg nogen sinde lavede en film,
så skulle manden bag musikken,
en, der hed John Williams, som jeg antog var engelsk,
være min komponist, hvis han da ville.
COWBOYS (1972) MARK RYDELL
Senere hørte jeg Cowboys, som John også havde skrevet,
og så blev jeg endnu mere fast besluttet.
Så jeg spurgte John,
om han ville skrive musikken til min film, Sugarland Express.
John var så glad for manus, at han sagde ja til frokost.
Jeg var vild med ham fra starten af.
Han var så ung.
Og jeg var allerede 40 år.
En veteran, der var hærdet efter mange års knoklen i Hollywood.
Han var en elegant mand. Det har han altid været.
Men han var meget venlig og varm.
Han lignede lidt William Shakespeare.
Han havde det samme røde hår og skæg.
Og smukke hænder.
Jeg kan bare huske hans hænder.
Efter fem minutter vidste jeg, at fra et historisk synspunkt
der vidste han mere om filmmusik end mig.
For at bevise min kærlighed til filmmusik nynnede jeg de første to minutter
af Alex Norths åbningsnummer fra Spartacus,
som er noget af min yndlingsfilmmusik.
Jeg tror, at John enten blev imponeret eller lod, som om han var.
Han troede nok, jeg var skør.
Så tog jeg ind for at se hans film, Sugarland Express.
Få jeg få den tilbage?
I aner ikke, hvad der skal ske med jer.
Og jeg tænkte: "Hold da op. Den knægt er en fremragende filmskaber."
Så han sagde ja.
Johnny skabte en intimfølelse med en mundharmonika,
der førte filmen til et sted, jeg aldrig havde drømt om.
Johnny brugte hovedtemaet og gjorde det meget stemningsfuldt
igennem Toots Thielemans, den berømte mundharmonikaspiller.
Da John var færdig med musikken til Sugarland,
var det min plan at bruge ham i alle de film, jeg skulle lave.
MUSIKREDAKTION
Når det handler om originalitet i filmmusik,
så står komponisten ofte i et dilemma,
fordi når de går i gang, er der allerede lavet et såkaldt temp-track,
som er eksisterende musik og sange
og stykker fra gammel filmmusik, som instruktør og klipper har lagt
på den råklippede film.
Det er et mareridt for en komponist, for så snart vi hører et temp-track,
så lukker de kreative døre sig.
Og det sker ofte, at instruktøren har forelsket sig
i de stykker musik, som de allerede har lagt på.
Så de er ude efter noget i samme stil.
Det forventes, at komponisten kan genskabe en collage af andre folks musik.
DØDENS GAB (1975) UDEN MUSIK
Til Dødens gab havde jeg en idé til, hvordan musikken skulle lyde.
Og jeg havde brugt et temp-track med Johns egen musik
fra Bob Altmans Enhjørningen.
ENHJØRNINGEN
John ringede til mig, da han så råudgaven af Dødens gab,
og han grinede ad mit temp-track.
Det var så mærkeligt, for jeg...
Musikken i Enhjørningen var en masse effekter og skrig og skræmmende lyde.
Dødens gab lod mere til at være et eventyr til havs.
DØDENS GAB MED MUSIK
Han sagde: "Nej, dog."
Han sagde: "Søde skat...
det her er en piratfilm."
Og det ramte mig direkte i mine kishkes.
Han sagde: "Bare rolig. Jeg finder på noget."
Der gik et par uger, og så tog jeg over til ham,
og han sad ved sit store Steinway-flygel.
Jeg forventede noget meget komplekst.
Og så lyder det næsten som "Chopsticks".
Han brugte kun et par fingre.
Og så gjorde han...
Jeg kigger mig omkring.
Forestil dig at være helt alene på et mørkt sted,
hvor du ikke rigtig kan se noget. Alt er helt stille.
Og det første, man hører, er...
Man fornemmer, at der er noget farligt på vej mod en.
Det kommer fra de her lave toner i omgivelser, hvor de ikke hører hjemme.
Først troede jeg, det var for sjov.
Alle spørger mig altid; "Hvad tænkte Steven Spielberg...
Hvad tænkte han, da han hørte det første gang?
Hvad tænkte du helt ærligt?
- Troede du, jeg var idiot? - Nej, slet ikke.
Jeg tænkte: "Vi får ikke et orkester. Vi får bare et klaver og...
Og så vil Johnny bare spille nogle toner...
- i den lave ende af skalaen." - Hvorfor ikke sige nej?
Fordi du sagde: "Lyt lige en gang til. Lyt til det igen."
Og så begynder jeg... Jeg begyndte at se den genistreg, du havde begået.
INDSPILNING, DØDENS GAB SPIELBERGS EGNE OPTAGELSER
- Det skal være blidere, Steven. - Ja.
Det er for overvældende.
Og jeg havde en defekt haj.
Jeg anede ikke, at John ville dukke op
og forsyne mig med hajen i musikken.
Hans musiske haj fungerede bedre end min mekaniske haj.
Selv om det kun er to toner, så er det et tema.
Noget, som et godt tema kan gøre, er,
at det kan holde figuren på lærredet, selv om man ikke kan se dem.
Noget, jeg har spurgt mig selv om mange gange, er: "Hvordan gør han det?"
Hvor kommer den guddommelige gnist fra?
"MAIN THEME'" FRA THE FABELMANS (2022)
Jeg fik navnet "Johnny", fordi det var min fars navn,
så jeg var egentlig "Johnny Jr.", så at sige.
Min far var trommeslager og percussionist.
Og min mor var meget musikalsk.
Hun var en rigtig 20'er-pige.
Og det betyder, at hun kunne spille ukulele.
Hun begyndte at danse som ung pige.
Min far spillede i et teater i Boston. Hun dansede i forestillingen,
og musikerne mødtes ofte med de sangere eller dansere, de samarbejdede med.
De startede et forhold og blev gift i 1929,
da hun var 20 år gammel, og han var omkring 25.
JOHN WILLIAMS' BARNDOMSHJEM
Jeg blev født den 8. februar 1932
i Flushing, Queens, New York på Flushing-hospitalet.
Jeg havde en søster og to brødre.
Begge drenge var musikere. De lever og arbejder stadig.
Og min søster, som nu er død, var klaverlærerinde hele livet.
Da vi var børn, spillede hun meget bedre, end jeg gjorde.
Vi blev nærmest tvunget til at spille klaver.
Min far syntes, at vi alle burde spille.
Og jeg skulle øve mig proportionelt i forhold til baseball.
Hvis jeg spillede baseball i en time, så skulle jeg øve mig i en halv time.
Dengang brugte man radioen til nyheder og underholdning.
Vi havde ikke tv.
Min far spillede i radiosymfoniorkestre.
Så jeg vidste, at når han tog på arbejde,
så ville jeg kunne høre ham i radioen om aftenen kl. 20.
Her kommer Hitparaden!
De spillede med Benny Goodman og Tommy Dorseys orkester,
og jeg var meget stolt af, at han deltog i alt det.
For jeg prøvede altid at lytte efter trommerne.
Så det var en ekstra måde at lytte på.
Da jeg begyndte at lytte til instrumentationen
i bands og orkestre, fattede jeg interesse for trækbasunen.
Min far sagde: "Du kan få en basun, hvis du fortsætter med klaveret."
Musik var så stor en del af familien
og vores professionelle liv,
at jeg faktisk aldrig har haft andre egentlige karrieredrømme.
Mine forældres venner var musikere,
så det gik jeg ud fra, at alle gjorde som voksne.
At man spillede musik, når man blev voksen.
Familien flyttede til Californien, da jeg var 15 år.
Dengang gik jeg i high school.
Jeg gik på North Hollywood High School.
Jeg havde spillet klaver, siden jeg var barn
og blev distraheret af basunen i et par år.
Min far sagde: "Du er nødt til at droppe basunen.
Du skal koncentrere dig om klaveret."
Og jeg havde meget at indhente.
Så jeg knoklede virkelig.
Jeg øvede mig fem-seks timer hver dag og hele weekenden,
indtil min mor begyndte at frygte, at det ville blive min død.
Det er ikke en uddannelse.
Det er nærmere træning. Det er næsten som sportstræning,
hvor man prøver at blive så god, at man kan arbejde professionelt med det.
Og det var der, jeg begyndte at lægge mærke til film.
Jeg begyndte gradvist at lytte til filmmusik,
fordi min far nu arbejdede for Hollywood-studierne.
Jeg tog med ham og hørte dem arbejde
og så alle de her mennesker, der skabte musik til film.
I STORBYENS HAVN (1954) MUSIK AF LEONARD BERNSTEIN
Det første, som jeg tænker på, er Leonard Bernstein og I storbyens havn.
Min far spillede med i den, men der var mange andre.
Og han plejede at tage partituret med hjem til mig.
Jeg begyndte at tænke, at jeg da også kunne det.
På det tidspunkt gik jeg i high school
og kunne skrive stykker til instrumenterne i skoleorkestret.
En af de andre elever havde skrevet en musical til klaver,
så jeg instrumenterede musikken
og dirigerede skoleorkestret.
Så jeg lærte det ved at gøre det.
Ved at øve mig.
Og jeg lærte mig selv en hel del.
Jeg begravede mig i bøger om harmonik, kontrapunkter og orkestrering i årevis.
Jeg havde fire års værnepligt i flyvevåbenet,
og var udstationeret i St. John's, Newfoundland
i Northeast Air Command-orkestret.
I slutningen af 2. verdenskrig inviterede Canadas regering folk fra filmbranchen
til at komme og starte filmselskaber i Canada.
Så Studio Hamburg fra Tyskland fragtede deres folk og udstyr til St. John's.
De ville filme en dokumentar og rejsebeskrivelse
om Canadas kystprovinser.
De lavede en lille film, You Are Welcome, men de havde ingen musik til den.
Og de ringede til mig. Jeg havde aldrig skrevet filmmusik før.
De sagde: "Tror du, at du kan skrive musikken til filmen?"
"Ja, selvfølgelig."
Jeg tog hen på biblioteket i St. John's og lånte en bog om folkesange,
som jeg kunne bruge til den her film.
MENIG SKRIVER MUSIK TIL FILM I NEWFOUNDLAND
Det er historien om, hvordan det fandt sted.
Menig komponerer musik til film
Jeg kan ikke påstå, at jeg som ung mand først i 20'erne
havde planer om noget som helst andet end at spille klaver.
Det, at jeg endte med at komponere musik professionelt, især til film,
kom af en række fordelagtige tilfældigheder.
Jeg var betaget af jazzmusik.
Jeg elskede jazzmusikken i radioen, og jeg ville gerne selv spille,
hvilket jeg gjorde i mine unge voksenår, også som professionel.
Som musiker har jeg aldrig kunnet påstå,
at jeg var en af de tunge drenge som Oscar Peterson
eller Teddy Wilson og Art Tatum.
Men jeg var okay.
Jeg elsker at skrive det.
Da jeg var yngre, gennemgik jeg en fase i high school
og nogle år efter det, hvor jeg var meget glad for jazz.
Så jeg kendte ham kun som jazzmusiker og pianist.
Når man lytter til det, han skrev i sine 20'ere,
så er der albummet Rhythm in Motion,
som han skrev, da han havde et jazzband. Det er fantastisk.
Der er ældre komponister, som ikke kunne skrive noget lignende.
Man glemmer nemt, at han startede som jazzmusiker.
Det er ikke det, man forventer, hvis man opdager ham i 1977
som komponist af Stjernekrigen og Nærkontakt af tredje grad.
STJERNEKRIGEN (1977) GEORGE LUCAS
Men det er svært at forestille sig Cantina-scenen være skrevet af en,
som ikke ved noget som helst om jazz.
Jeg har hørt nogle dårlige forsøg på det,
og det ender i bedste fald med at lyde som en dårlig kliché.
Men det har altid været: "Der er gang i det der."
Og så kommer vi til Catch Me If You Can.
Da jeg hørte det, var det helt sikkert jazz.
Den mand er for vild. Det var fantastisk.
Jeg så hele filmen, og så skrev jeg en e-mail til hans kontor:
"Bed venligst Maestro Williams om at lave det her til en saxofonkoncert."
Et par dage senere svarede de. "Tak for din interesse.
Den er allerede på trapperne, og den er klar inden for seks uger."
Så det blev jeg ellevild over.
FRA CATCH ME IF YOU CAN
Jeg har aldrig rigtig været filmfan, hverken dengang eller nu.
Jeg går ikke i biografen. Det er meget sjældent.
Men min far spillede jo i alle studieorkestrene
hos Columbia og MGM, 20th Century Fox og så videre.
Så det, at musikerne kunne få arbejde hos filmstudierne
betød, at jeg fattede interesse i filmmusik med henblik på et job.
Jeg tog hen på Columbia Pictures og spillede for Morris Stoloff,
som var studiets musikchef.
Han hyrede mig til at spille klaver i orkestret.
Jeg spillede i orkestret i to år, hvor jeg arbejdede hver dag.
Senere gik jeg videre til 20th Century Fox
og spillede for Alfred Newman ved flere lejligheder og hos Paramount.
Jeg spillede for Bernard Hermann og Franz Waxman og Henry Mancini
i musik, der var mere jazzorienteret.
Den klaversignatur, han laver i Peter Gunn.
MUSIK AF HENRY MANCINI JOHN WILLIAMS PÅ KLAVER
Han hamrer løs på tangenterne og giver den virkelig gas.
For mig er det starten på jazz-funk.
STUDS LONIGAN (1960) IRVING LERNER
MUSIK AF JERRY GOLDSMITH JOHN WILLIAMS PÅ KLAVER
Jeg havde så travlt.
Hver eneste dag var jeg ude at spille i et filmstudie.
DRÆB IKKE EN SANGFUGL (1962) ROBERT MULLIGAN
MUSIK AF ELMER BERNSTEIN JOHN WILLIAMS PÅ KLAVER
Men da jeg spillede klaver i de her orkestre,
kom mine kolleger og spurgte mig:
"Kan du instrumentere noget til næste uge?"
Og så instrumenterede jeg nogle stykker,
og så sagde nogen: "Kan du ikke dirigere i en halv time?"
Jeg var jo ung og dristig og sagde: "Jo, selvfølgelig kan jeg det."
Til sidst sagde jeg til min kone: "Jeg tror bare, jeg vil komponere."
Og inden jeg vidste af det, havde jeg så travlt med tv og film,
at jeg sagde til min kone:
"Jeg har ikke tid til at spille i orkestret.
Jeg er nødt til at stoppe, så jeg kan skrive."
Og på den måde kunne jeg tjene lidt mere.
Jeg havde tre børn og var nødt til at tænke praktisk.
Mit første minde om min far var, at vi havde det her tæppe af jernbanefløjl,
JOHN WILLIAMS' DATTER
som lå i et lille værelse i huset.
På gulvtæppet stod der et klaver,
og der sad han og spillede i det lille værelse med det sjove tæppe.
Min mor var Barbara Ruick, og hun var skuespiller og sanger.
Hun spillede Carrie Pipperidge i Carousel.
CAROUSEL (1956) HENRY KING
Jeg har to brødre, der er yngre end mig, Mark og Joe.
De er begge to musikere.
Joe er forsanger i bandet Toto,
og Mark er trommeslager
og har spillet sammen med Crosby, Stills and Nash
og med Air Supply og Tina Turner.
Mine forældre var glamourøse, og de gik ofte ud.
De holdt mange fester.
Vores jul var også altid god. Julen var altid vidunderlig.
Jeg kan huske, at min far spillede en masse musicalsange.
Han og min mor øvede sig og morede sig med at spille sange.
Og vi underholdt hinanden og fik de andre til at grine,
og vi havde det så sjovt.
Så nu skrev jeg musik til tv-serier på en ugentlig basis.
Jeg havde mange dejlige år, hvor jeg skrev musik til serieafsnit på en time.
Chrysler... Bob Hope Theatre og Alcoa Theatre.
Den ene uge var det en western, den næste var det en komedie,
og den næste igen var det drama.
Alle mulige programmer, som blev lavet af instruktører, der gik videre til film.
Syd Pollack, Dick Donner og Robert Altman.
Han arbejdede mest hos Fox,
men i weekenderne arbejdede han ofte derhjemme.
Han sad altid og skrev.
Der var engang, hvor han sad og skrev, og så skrev jeg en seddel til ham:
"Du er nødt til at komme ud og tale med mig."
Jeg skubbede den ind under døren, og det gjorde ham vred.
I 1960'erne arbejdede jeg mere i filmstudierne end derhjemme,
og det var der en grund til.
Mine børn var meget unge,
og der var meget larm og mange distraktioner i huset.
Og så er det svært at få den isolation, man har brug for for at kunne komponere.
Så jeg tog hen til Universal
eller Fox Studios, hvor jeg havde arbejdet i mange år,
ikke som en ansat, men som en, der kom og spiste og bare blev hængende.
Det, at det var den samme mand, der skrev musikken til Stjernekrigen
og musikken til Gilligan's Island,
viser hans enorme og grænseløse spændvidde.
Tag pælen der!
Javel!
GILLIGAN'S ISLAND (1964) JOHN RICH
Hvad med den her, Skipper?
Perfekt! Skynd dig!
Javel!
Vi var på familieferie i Hawaii,
og han fik fat i en ukulele.
Opgaven var at skrive et nyt tema til Lost in Space.
Så han skrev temaet til tv-serien på en ukulele.
"MAIN THEME" FRA LOST IN SPACE (1967)
Det var muligheder for at kunne arbejde for 20th Century Fox i dette tilfælde,
hvor jeg blev venner med Lionel Newman.
Hvis jeg ikke var rykket over til tv,
så havde jeg ikke fået muligheden for at lave spillefilm.
HAN, HUN OG HAREMET
Hvor meget betalte de dig, John? Hvad står der?
12.500 dollar.
For en uges arbejde?
For ti uger.
"SÅDAN STJÆLER MAN EN MILLION"
På et tidspunkt lavede jeg mange komedier,
og jeg havde ikke rigtig lyst til at lave flere.
VEJLEDNING I SIDESPRING FOR ÆGTEMÆND
En af mine ældre kolleger ringede til mig,
og han sagde: "Hvis du vil komponere musik til film,
og de sætter dit navn på filmen,
så må der ikke stå Johnny. Det er et fint navn til en ung mand,
men du er nødt til at ændre det. Du skal være John Williams."
Så jeg... Jeg syntes, han havde ret.
Hvis jeg var en rig mand
SPILLEMAND PÅ EN TAGRYG (1971) NORMAN JEWISON
Dagen lang ville jeg...
Hvis jeg var en rig mand
Så...
De første film med store budgetter var musicals.
og dem arrangerede og instrumenterede jeg,
men jeg var også chefdirigent.
Vi skulle have voksenkor, børnekor og alle slags instrumenter.
Og man skulle kunne høre alle sungne ord, også med kor på.
Tradition, tradition!
Tradition!
Så når man skaber sådan et værk,
så er sammensætningen af lydene og redigeringen
en hel uddannelse i sig selv og en fantastisk erfaring for mig.
Ikke specielt som komponist, men som en, der...
En, der arbejder med at fremstille film.
FARVEL, MR. CHIPS (1969) HERBERT ROSS
Farvel, Mr. Chips.
Musikken blev egentlig skrevet af André Previn,
men så opstod der uenigheder mellem André og produceren.
Så blev Leslie Bricusse hyret til at skrive både sange og musik.
Men André Previn var en mentor for mig, og han var en stor støtte.
Han syntes ikke, jeg skulle blive i Hollywood.
"John, du skal skrive din egen musik. Koncerter og symfonier.
Du skal ikke spilde din tid på det kommercielle."
Hvis jeg var lige så dygtig som ham,
så ville jeg måske forlade filmverdenen og skrive symfonier.
Men jeg mistede ikke mig selv i Hollywood. Jeg fandt mig selv.
SOS POSEIDON KALDER (1972) RONALD NEAME
Det er det særlige ved John.
Selv om materialet er godt, så gør han det altid bedre.
Han finder altid en vej ind til den essens,
der gør det bevægende, meningsfyldt eller vedkommende.
Selv når det var en klassisk katastrofefilm fra 70'erne
som SOS Poseidon kalder eller Jordskælv.
DET TÅRNHØJE HELVEDE (1974) JOHN GUILLERMIN
Et af mine første minder af John på podiet
var da han dirigerede til SOS Poseidon kalder og Det tårnhøje helvede,
og man kom ind og stod lige ved siden af bassisterne,
og så stod John der i sin klassiske, sorte rullekravetrøje.
Han stod og dirigerede, og jeg sad der bare
og var fyldt med ærefrygt og betragtede dem.
Irwin Allen var vidunderligt flamboyant.
Han var rigtig god til at mikse lyden i det, man kalder "dubbing",
hvor lydeffekter, dialog og musik sættes sammen,
og han insisterede altid på, at alt skulle være højere.
"Bare gør det højere."
Jeg har altid brugt blyant og papir,
og det gør jeg stadig. Det har jeg ikke ændret på.
Jeg har faktisk haft så travlt i de år, jeg har arbejdet her,
at jeg ikke har haft tid til at lære de elektroniske systemer,
som nok er en del hurtigere.
Hvis man vil skrive det her...
Det er ni eller ti toner. Så skal jeg skrive dem sådan her.
Og hvis det...
Det er mange toner.
I computeren kan man trykke på en knap og se det med det samme.
Jeg skal skrive det hele ned.
Så det tager mig nok en del længere tid, end det tager mine yngre kolleger.
Når jeg skriver musik, fylder jeg ofte papiret med notater,
og så kigger jeg på det igen næste morgen.
Og så føles det, som om en anden har skrevet det.
Jeg tænker: "Det kan jeg umuligt have skrevet.
Og helt sikkert ikke i går. Det var der slet ikke tid til."
Han har brugt lang tid på at lære håndværket,
og nu lever han i en tid, hvor man kan fremtrylle musik øjeblikkeligt fra en A.I.
Folk skulle se den her mand, der har arbejdet alene i et lokale
i over 60 år.
Det kræver mange ofre. Der har været meget smerte i hans liv.
Når man når et vist punkt, bliver han tavs.
Jeg tror, han udtrykker sig gennem musikken.
TEMA FRA SABRINA (1995)
Min mor var taget til Reno i Nevada
for at spille en lille rolle i en film, der hed California Split.
- Old Blue startnummer to. - Old Blue? Nej da.
Vi fik et telefonopkald fra Kathryn Altman, der sagde:
"Få jeres far til at ringe til mig."
Jeg venter på ham i en times tid,
og da han kommer hjem, siger jeg: "Der er vist noget galt med mor."
Skuespillerinde fundet død
Det var helt ufatteligt. En sund, smuk og ung kvinde,
der dør pludseligt af en hjerneblødning, som ingen kunne have forudset.
Det var livsomvæltende for mig, fordi det var min kone,
men også moderen til mine tre børn. Og hun var kun 41 år gammel.
Min far måtte flyve dertil og klare det hele.
Jeg måtte blive hjemme hos mine brødre,
og den rolle måtte jeg påtage mig de næste... Ja, faktisk altid.
Men det startede der.
Jeg stod pludselig i mine tidligere 40'ere med tre teenagere.
Det var en meget svær situation,
som kan være meget svær at tale om.
Det var knusende. Han havde jo ingen erfaring med
at være en aktiv forælder.
Jeg var vant til at tage mig af mine brødre,
så det faldt mig naturligt.
Og vi tre har et meget tæt forhold.
Jeg kunne ikke arbejde i lang tid.
Jeg ville ikke beskæftige mig med film og historier og figurer.
Lige efter hendes død skrev han en violinkoncert til hende.
Hendes far var violinist. Hun elskede violiner.
Hun ville så gerne have, at jeg skrev noget til hende.
Det nåede jeg selvfølgelig ikke, før hun døde.
Før min mors død var min far nok, selv om han var en dygtig komponist,
en mand, der arbejdede for at leve.
Men efter hendes død fik han en følelse af, at hun var hos ham.
Det føltes, som om hun hjalp mig,
og det var en spøjs følelse at have. Og jeg har den stadig.
Og jeg tror, at jeg blev mere kunstnerisk moden og fik mere energi
eller begravede mig lidt dybere i det, jeg foretog mig.
Den travleste og mest succesfulde periode i mit liv inden for film
begyndte lige efter,
da jeg blev bedt om at lave en film, der hed Stjernekrigen.
Samtidig blev jeg bedt om at lave en film, der hed Broen ved Arnheim.
Jeg sagde til musikchefen Lionel Newman:
"Jeg tror helst, jeg vil lave Broen ved Arnheim"
på grund af alle stjernerne i den,
og jeg kendte slet ikke til den her George Lucas og hans film Stjernekrigen.
Jeg sagde: "Jeg leder efter en, der kan skrive klassisk musik."
Det skulle være som Korngold og Newmans gamle filmmusik fra 1930'erne og 40'erne.
Steven sagde: "Jeg kender den perfekte fyr. John Williams."
Jeg sagde: "Er han ikke jazzpianist?"
Og han sagde: "Nej, han skriver fantastisk filmmusik."
Så Steven, som jeg jo lavede Dødens gab med, sagde:
"Du skal møde George Lucas," som jeg jo aldrig havde hørt om.
Jeg kendte ikke Sidste nat med kliken, men det var min egen skyld.
Så jeg mødtes med George, og vi talte lidt om musik.
Han virker meget ung.
Vi klikkede med det samme.
Han er høflig og nem at tale med.
Og han vidste ekstremt meget om musik.
Og han vidste ekstremt meget om symfonisk filmmusik.
Næste dag talte jeg med Steven, og han sagde:
"Du bør lave Stjernekrigen.
Lav Stjernekrigen, og mor dig med det.
Tænk ikke på Broen ved Arnheim. Den er så kommerciel.
Det her bliver virkelig godt." Så sagde jeg okay.
Han overtalte mig til at gøre det.
Men jeg var nem at overtale.
Hele projektet emmede af at være noget helt særligt.
Jeg tror, alle vidste, at George havde gang i noget,
der var lidt skørt og skævt. Det var ikke som andre film dengang.
Vi havde set rumfilm før, men ikke noget
med den samme fantasi og gnist, som den her havde.
Vi brugte nogle dage på at gennemgå filmen
og beslutte, hvor musikken skulle på og af,
og vi talte om den midlertidige musik som The Planets af Gustav Holst
og den sidste sats af Dvoráks New World Symphony.
Der var brugt musik fra The Rite of Spring og Max Steiners musik til King Kong.
Nogle gange bifaldt John vores valg,
og andre gange havde han en idé, der gjorde vores bedre.
Man gør det, det kræver for at samle brikkerne i puslespillet,
og sådan var det her.
Vi havde talt om Peter og ulven
og andre ældre symfoniske værker,
fordi jeg ville have alle karaktererne til at have hvert deres tema.
Så når vi rykker fra én figur til en anden, følger temaet med.
"LEIA'S THEME" FRA STJERNEKRIGEN
Skitserne til musikken til Stjernekrigen
er noget af det mest usammenhængende, man kan forestille sig,
fordi der er så mange ændringer.
Den her var halvandet minut lang.
Dagen efter var den et minut og 45 sekunder.
Og næste dag var den helt fjernet.
Og den nu afdøde Ken Wannberg, som var min klipper,
drev mig til vanvid med de konstante ændringer.
Kenny ringede og var helt panisk.
Han sagde...
"Du kan... Der er en million ændringer." "Ja, det ved jeg," sagde jeg.
"John har jo allerede skrevet musikken." "Ja, det ved jeg," sagde jeg.
Jeg arbejdede i rigtig mange uger
uden at vide, hvad jeg skulle stille op med åbningsscenen.
Jeg mener, at det allersidste jeg skrev, var åbningsfanfaren
og marchtemaet for blæserne.
Første gang jeg hørte den, spillede Johnny den for mig på klaveret.
Det er...
Det er ikke andet end en råversion af temaerne på klaver.
Så man skal sige: "Jeg ved det ikke, men det lyder meget godt."
Men det har slet ikke den energi eller følelse,
som man får, når man hører et orkester spille den.
Vi besluttede os for, at vi ville have et symfoniorkester til at spille musikken,
og det havde jeg aldrig prøvet før.
Lionel Newman sagde, at vi skulle hyre London Symphony Orchestra.
Så ophidsende! Sikken begejstring! Sikken spændende drejning.
Så vi tog til London
og hyrede det her verdensklasseorkester til at bringe min musik til live.
157.
Standby. Og så er det nu.
Det er svært at beskrive, hvis man ikke har oplevet det.
Så er det nu. Fald til ro.
Men det er lidt som at få et barn.
Kun sådan kan jeg beskrive følelsen af at høre musikken for første gang.
Jeg havde ikke hørt den spillet af et orkester før.
Og jeg havde ikke hørt den med filmen.
Jeg stolede på John og på Steven,
men der er altid et øjeblik, hvor de spiller den første tone...
og man er bange for, at det ikke fungerer.
For meget længe siden i en fjern, fjern galakse...
STJERNEKRIGEN
Ligesom mange andre blev jeg blæst bagover i de første ti sekunder.
Og så tænker man: "Hvem er det?"
Det er en del af det dristige ved musikken til Stjernekrigen.
Det enormt larmende åbningsnummer.
Det mest berømte åbningsnummer i filmhistorien og musikhistorien
er en hyldest til orkesterets kraft.
STJERNEKRIGEN
Ingen havde nogen anelse om, at det her ville blive
større end bare et hit. Et fænomen.
Og det er det stadig.
Og da vi skulle til at lave albummet til filmen,
sagde pladeselskabet: "Vi har så meget musik. Lad os lave et dobbeltalbum."
'Stjernekrigen'-album udsolgt
Det album var umådeligt populært blandt folk,
og mange af dem havde aldrig købt et soundtrack til en film før
eller været til koncert for at høre et symfoniorkester spille.
Dengang kunne man ikke bare gense en film, når man ville.
Jeg kan huske, at jeg som barn
satte musikken på og sad og betragtede omslaget
og bare lyttede til musikken og spillede filmen for mit indre blik.
Stjernekrigen var et dobbeltalbum.
Jeg lyttede til det og sad og kiggede på logoet på omslaget.
Det føltes så betydningsfuldt og så episk,
at man bliver ført til et andet sted.
HORNIST VIRGINIA SYMPHONY ORCHESTRA
Jeg kan ikke komme på andet filmmusik, der har været ligesom Stjernekrigen.
Tal lige om ledemotiver og hans brug af dem.
Ledemotiver er dybest set temaer.
"YODA'S THEME" FRA IMPERIET SLÅR IGEN (1980)
I Star Wars- universet komponerede John måske 80 eller 90 temaer.
Jeg er vild med det, der hedder "The Force".
Når motiverne bliver gentaget, så minder de en om den, man var for 40 år siden,
ikke kun dem, figurerne var i de tidligere film.
Så det kommer ind under huden på en på den mest fantastiske måde.
Og det fungerer, fordi han skabte så mange genkendelige temaer.
En gang imellem kom der et stykke, som ikke var det, jeg var ude efter.
UBRUGT MUSIK TIL "BINARY SUNSET"
Jeg sagde: "Det skal være mere som det her."
"Okay," sagde han.
"Jeg kigger på det i aften og vender tilbage i morgen."
Jeg har kendt komponister, som bare har sagt:
"Det er ikke det, jeg vil." De insisterer på at ville bestemme.
Og så bliver man uenige.
Jeg har aldrig været uenig med Johnny.
Han var en prins hele vejen igennem.
ENDELIG MUSIK TIL "BINARY SUNSET"
Jeg tror fuldt og fast på, at musikken er halvdelen af filmen.
Stjernekrigen ville ikke være det samme uden Johnny Williams' musik.
Folk kom ind på mit kontor og sagde:
"Vidste du, at der er kø hele vejen ned ad gaden til Stjernekrigen?"
Jeg sagde: "Det er fantastisk."
Det oplevede jeg slet ikke.
Jeg var fuldstændig opslugt af det, jeg arbejdede på.
Så snart Stjernekrigen var færdig,
gik jeg i gang med Nærkontakt af tredje grad.
INDSPILNING NÆRKONTAKT AF TREDJE GRAD
SPIELBERGS EGNE OPTAGELSER
Okay, det er fint. Alle accentuerer på syvslaget.
Seks bliver...
Der er to toner i Dødens gab.
Men der er fem toner i Nærkontakt af tredje grad.
Det var da et fremskridt.
Så da vi nåede til Indiana Jones, var der omkring 100 toner.
Det er rigtigt.
Faktisk var Nærkontakt en opera. Det var en smuk opera.
Da jeg spillede den for dig første gang, tænkte jeg,
at det ville afslutte vores venskab.
Nej da!
NÆRKONTAKT AF TREDJE GRAD (1977) STEVEN SPIELBERG
Nærkontakt af tredje grad har det hele.
Den har hele spektret af musik, lige fra avantgarde til det uharmoniske...
...og helt ekstreme lyde.
En, to, tre...
IMPROVISERING MED KOR
NÆRKONTAKT AF TREDJE GRAD
Og til det mest enkle og genkendelige tema med fem toner,
der høres igen og igen.
Det her... Det vil du nok finde interessant.
Alle dem her er fem toner.
Der er en hel gruppe af dem.
Nogle er markeret.
Det var den her, vi brugte.
Lige der.
Steven og jeg satte en cirkel om den, da vi havde været igennem alle.
Fem toner kunne være...
...rigtig fine.
Hvad som helst. Så hvorfor dem her?
Jeg synes, der er noget spirituelt over den.
Hvis det her var...
...så er den færdig.
Det er et punktum.
Hvis jeg gør det her...
Det er en ledsætning eller frase,
som ender med "og", "hvis" eller "men".
Altså "det er en god film, og..."
Det er og'et.
Fordi der er to toner i musikken.
Det her er kvinten, som siger "sol, do", som alle børn jo kender.
Og den her er "ti, do".
Så de to sammen danner... Hvis jeg stopper sætningen der,
så skal man vente på det her, ikke?
Det skaber en forventning til det femte trin på skalaen.
I den kontekst svarer det til et "men".
"Jeg elsker Laurent, men..."
Ikke også?
Men han stiller for mange spørgsmål.
Hans spørgsmål er endeløse.
Er du tilfreds, John?
Det håber jeg, men der er stadig noget galt med takt 35.
Hvad er det sværeste, du har skrevet?
Den sidste del af Nærkontakt af tredje grad.
Den del med alle lysene og fremgangsmåden til det.
Hold da op.
Det her er det originale materiale fra Nærkontakt fra Sonys arkiver.
Prøv at se det her.
- Gud. Se alle... - Ja.
Hold da helt op.
Du godeste.
Jeg kan huske, at jeg ringede til min far, da jeg startede på den,
og jeg sagde til ham: "Far, jeg har ikke én tone tilbage.
Jeg aner ikke, hvad jeg skal gøre. Jeg havde lige lavet Stjernekrigen.
Det var... en million toner.
Og som enhver anden god far sagde han:
"Bare arbejd videre på det. Det går nok. Skal vi spise sammen i aften?"
Det var en rigtig god udfordring.
Det var et skridt opad både musikalsk og dirigentmæssigt
og på alle andre måder.
Så det er Nærkontakt af tredje grad.
På et år lavede John musik til Stjernekrigen, Nærkontakt af tredje grad
og en film, der hed Sort søndag.
Musikken til alle tre film er umådeligt kompleks
og genial på sin egen måde. Og de er meget forskellige.
Det er en ret vild tanke, at én komponist
kunne levere alt det på kun ét år.
Det er lidt ligesom at tale om The Beatles.
En tilfældig sang fra The Beatles ville være et andet bands bedste værk,
og det kunne de leve på resten af livet. Sådan er John.
Hvert eneste af hans værker
ville være enhver anden komponists livsværk.
Folk spørger mig om, hvordan mit liv ændrede sig efter Stjernekrigen,
og jeg modtog også et opkald fra nogen, der sagde:
"Du skal komme hen på Anaheim Stadium, hvor der er over 60.000 til stede."
Zubin Mehta vil spille en koncert med din musik fra Stjernekrigen
med Los Angeles Philharmonic på stadion."
Kort tid efter det sagde ledelsen af Los Angeles Philharmonic:
"Vi vil have dig til at dirigere Hollywood Bowls Stjernekrigen- koncert."
Så den største forandring for mig efter Stjernekrigen var,
at jeg blev bedt om at være gæstedirigent
her og der for berømte orkestre.
Og det var ophav til en helt ny dimension i mit musikalske liv.
Mine damer og herrer.
Godeftermiddag.
Det er Pops' nye dirigent.
Seiji Ozawa var chefdirigent for Boston Symphony i 29 år.
Og det var ham, der udnævnte mig som dirigent af Pops i 1980.
Boston Pops rykker fra Stars and Stripes Forever til Stjernekrigen.
I dag meddelte orkestret,
at den 47-årige komponist og dirigent John Williams
som skrev musikken til Stjernekrigen,
vil afløse afdøde Arthur Fiedler som dirigent for Pops.
Det var Lionel, som opmuntrede ham til at dirigere for Pops.
Måske var det, fordi John gerne ville dirigere
og havde brug for et lille skub, fordi han var genert.
Mange kunne ikke forestille sig nogen efterfølge Arthur Fiedler,
som var en kæmpe tilstedeværelse med sin musik.
Men jeg tror ikke, det var nemt.
Jeg tror, at Boston-musikerne var kritiske over for underholdningsmusik.
Orkestrene hadede at spille filmmusik. De så det som det rene lort.
Da jeg tog til Boston i 1980,
var der en del af de ældre medlemmer i orkestret,
der ikke værdsatte det og gjorde modstand
mod den slags musik, og de var meget misbilligende.
Det var så slemt, at det blev ret uprofessionelt.
En ulmende uoverensstemmelse over opførslen hos Boston Pops Orchestra
blev offentligt kendt i dag,
da dirigent John Williams annoncerede, at han ville stoppe.
Ifølge observatører var den sidste dråbe
orkestrets utilstedelige opførsel under en prøve i går.
Musikerne hvæsede angiveligt af Williams' musikvalg
og var ikke opmærksomme under prøven.
BSO's chef, Thomas Morris, sagde i dag,
at han tog imod Williams' opsigelse med stor beklagelse.
Hændelsen, hvor jeg endte med at sige op, var resultatet af flere samtaler med dem
om deres holdninger og måder at udtrykke dem på.
Jeg tror, at man så på filmmusik... i hvert fald hos koncertmusikere,
som en falsk kunstform. Som underklasse.
Under min opvækst
generede det mig altid, at der var så mange mure
mellem de forskellige former for musik.
Om det så var filmmusik, koncertmusik, barokmusik eller moderne musik.
Men John sørgede for, at han kunne rumme det hele.
Han har, om ikke ligefrem slettet grænsen,
gjort den så sløret,
at jeg ikke tror, nogen ved, hvor den er længere.
Det går tilbage til Duke Ellington,
som sagde: "Der er to slags musik. God musik og dårlig musik."
Og jeg synes, at John har været en ledestjerne på det punkt.
Jeg synes bestemt, at et orkester med fastansatte musikere
bør have noget at skulle have sagt om repertoiret.
Men de bør heller ikke modsætte sig
de kreative idéer, som en ny og anderledes dirigent tager med sig.
Et orkester er som en familie.
Det handler om en fællesindsats.
Eftersøgningen af en ny dirigent er slut,
nu da John Williams har sagt ja til at vende tilbage.
Williams sagde op på grund af kunstneriske og kreative uenigheder.
Men det er åbenbart blevet løst.
Williams sagde: "Jeg føler ikke andet end beundring og kærlighed
for orkestret og dets medlemmer."
Det var meget tilfredsstillende at tage fra Hollywood til Boston,
fordi i Hollywood er der intet publikum,
når man arbejder i et klinisk studie, om man vil.
Men når man tager til Boston Pops, så er der et orkester og et publikum.
Musikken bliver vækket til live. Folk klapper.
Og for en Hollywood-komponist med et såret ego,
som aldrig har oplevet et publikum, der klapper ad en,
er det vidunderligt at komme til Boston og få et dejligt publikum.
Det meste af den klassiske musikverden har vænnet sig til tanken om,
at det her er en genial og original komponist.
En, som også har gjort et stort arbejde
for at støtte orkestermusik.
Alle, der ser ned på filmmusik på det her tidspunkt i historien,
tager det bare ikke alvorligt.
Da jeg var dreng, var Superman-tegneserier i aviserne meget populære,
og jeg læste den konstant.
Så tanken om at skrive temaet med kappen og alt det,
var noget, jeg virkelig nød.
Hvad fanden er det?
Bare rolig, jeg har Dem.
Har du mig? Hvem har dig?
Jeg er vild med Chris og Margot.
De fløj sammen i den romantiske scene.
Jeg glædede mig til at få fingrene i den
og skabe et tema med luft under vingerne.
Jeg skylder John Williams en kæmpe tak.
Uden hans musik ville Supermans kræfter ikke være så store.
Tro mig, hvis man prøver at flyve uden det tema,
så kommer man ingen vegne.
Et skridt, to skridt og ned.
Der er noget meget lyrisk over Johnnys musik.
JAGTEN PÅ DEN FORSVUNDNE SKAT (1981) STEVEN SPIELBERG
Han har det så sjovt, når han skriver temaer til Harrison.
Harrison Ford har en evne til at spille de mest dramatiske scener
med et skævt smil og et glimt i øjet.
Jeg går efter lastbilen.
- Hvordan? - Jeg tager det, som det kommer.
Det giver John en masse materiale.
Jeg har kendt John Williams meget længe, for han og min far var i militæret sammen.
De spillede i militærorkestret.
Min far spillede guitar, og Johnny spillede klaver.
Johnny var altid på besøg.
Så jeg har kendt John Williams, siden jeg var barn.
Men at kunne arbejde sammen med ham på en film
var et af mit livs mest fantastiske øjeblikke.
Johnny skrev musikken til Jagten på den forsvundne skat i London
med London Symphony Orchestra.
Musikken var pulserende.
Nuancerne i musikken.
Musikken fanger de mindste detaljer.
Han skrev musik til de forskellige slanger i scenen med Sjælenes brønd.
Han gav de forskellige slanger små ekstra detaljer,
når de lavede hurtige bevægelser eller skulle til at angribe.
"Marion's Theme" skulle være romantisk og klassisk Hollywood,
for han sagde: "Jeg tror, musikken kan få dem endnu tættere på hinanden."
Hun var ikke så meget med, men hun var en meget central figur,
så vi måtte give hende et tema,
der mindede publikum om alt det, som hun stod for.
Hans tema til Marion var så smukt,
og det bringer minder frem om musikken i de gamle Hollywoodfilm
fra folk som Franz Waxman, Miklós Rósza og David Raksin.
Selv i efterfølgerne bevarer han de gamle temaer
for at huske folk på, at det stadig handler om Indiana Jones.
Men han finder altid en helt ny måde at fortælle historien med musikken.
INDIANA JONES OG TEMPLETS FORBANDELSE (1984)
Duk jer!
Vi er til Oscaruddelingen...
SKUESPILLER
...og John Williams sad lige bag Steven.
Jeg så John, og jeg gik helt amok,
for jeg havde ikke set ham siden Templets forbandelse.
Jeg gav ham et kram, og Steven blev ellevild.
Han sagde: "Ke, kan du huske, at du fik et tema til Short Round?"
"Selvfølgelig kan jeg det." Hvor mange skuespillere kan sige,
at de har deres helt eget tema komponeret af den legendariske John Williams?
Og så begyndte vi begge to at nynne temaet samtidig.
Det er sådan et fantastisk tema.
INDIANA JONES OG DET SIDSTE KORSTOG (1989) UDEN MUSIK
Den bedste måde at vise, hvor meget energi og følelse
Johns musik kan tilføre en scene, er ved at spille den helt uden musik.
Kun lydeffekter og dialog.
Og så kan man gå tilbage og se scenen igen med musik på.
MED MUSIK
Så forstår man den store værdi, som filmmusikken tilfører.
Markør.
Det er et lille episk drama.
BAG KAMERAET E.T. THE EXTRA-TERRESTRIAL
Og jeg tror, at Johns musik vil passe rigtig godt til den beskrivelse.
Det kunne være fint, hvis vi ikke hørte noget før...
Vi skal gå nu...
"Vi skal gå nu, E.T."
Okay.
Og så kommer den ind igen lige efter: "Vi skal gå nu, E.T." Der skal den ind.
Giv mig en tidskode, hvor replikken slutter.
Hjorten kigger op og vender sig. Hvis nu man kunne fange hjorten.
- Måske harpen igen. - Ja.
- Jeg er vild med harpen. - Ja.
Jeg glæder mig altid, når John siger: "Jeg vil spille nogle skitser for dig."
Jeg glæder mig til den dag.
Jeg bliver aldrig nervøs. Jeg er ikke bange for at blive skuffet.
Det er Michael på cyklen.
Han kører ud for at finde E.T. i skoven.
- Elliot er kommet hjem alene. - Det spiller på den her.
Og så skifter vi over til den her toneart.
Vi har den her faste ting, når vi samarbejder,
hvor han altid anskuer filmen på den samme måde,
men når han så har lavet musikken til min film,
så begynder jeg at se den, ligesom han gør.
Jeg ser min film på den måde, han ser den.
Hjem! Hjem! Hjem!
Hjem. Hjem! Hjem!
"Yoda's Theme" er en sød overraskelse.
- Tror du, nogen bemærker det? - Ja, omkring 200 millioner mennesker vil.
125.
Vi har oboerne og instrumenterne, der...
Betoning på slag to og tre.
Vi skal have mere rytme.
Koncentrér jer.
Prøv ikke at lade jer forstyrre af Steven...
der filmer.
Det er mærkeligt.
Det føles som at blive filmet i sit badeværelse.
For eksempel når man står og tager et bad.
Godt, jeg har tøj på.
Dæmpet i starten, tak.
Jeg spillede violin på E.T., og jeg sad og gemte mig omme bagved med de andre.
Jeg sidder omme bagved og spiller, men jeg lytter og betragter,
og det kan ikke beskrives, hvor spændende det var.
Der er et længere harpestykke i E.T.,
som viser E.T.'s forbindelse til Elliot.
Harpenisten hed Dorothy Remsen, og jeg kan huske Johns arbejde med hende.
Dorothy, når du når til trillen...
Kan du færdiggøre den sådan her?
Ved du, hvad jeg mener?
Jeg kan udelade trillen fra venstre hånd.
Fint.
Der var også en dygtig pianist ved navn Ralph Grierson,
- som John ofte brugte. - ...til venstre, Ralph.
Næstsidste takt er to kvartnoder.
Afslutningsnummeret i E.T. er det her lange flydende stykke.
Han gav stykket til Ralph
og lod ham øve sig i fire dage, før han spillede det.
E.T. var den første film, jeg så i biografen, den rigtige biograf.
Jeg spiller i bandet Coldplay.
Og på vores nuværende turné går vi på scenen,
eller faktisk gennem publikum og op på scenen, til tonerne af E.T.
Når jeg går op på scenen til en koncert,
vil jeg have noget, der giver mig følelsen af at flyve.
Og så kom jeg i tanke om Elliot, der kører på sin cykel.
Så jeg skrev til John og Steven og spurgte, om vi måtte bruge E.T.
Og de sagde ja.
Det gør mig bare spændt.
Men det er også, fordi jeg er gået op på scenen til den sang mange gange.
Alle temaerne har en hel familie af melodier.
Okay, så nu er det tilbage til hovedtemaet.
Perfekt.
THE BERKSHIRES I DET VESTLIGE MASSACHUSETTS
Det her er Tanglewood.
Tanglewood er mange ting.
Det er en uddannelsesinstitution.
Den tilbyder en unik mulighed til de allerbedste musikstuderende.
Bostons symfoniorkester spiller koncerter her.
Og landskabet er inspirerende.
Under hele den amerikanske musikhistorie har det her sted været som Mekka.
Det er her, de bedste kommer for at lære.
De kan spille sammen med verdens dygtigste dirigenter.
Det passer godt ind med filmudgivelserne.
Vi har normalt meget travlt i foråret,
og så kan man holde fri om sommeren, fordi alle filmene udkommer der.
Og så er der pludselig tre uger, hvor man ikke arbejder
og har tid til at lave noget. Så det passer rigtig godt sammen.
Jeg er kommet her hvert år siden 1980. Det er 43 år. Det er en del af mit liv.
Nu spiller jeg nok højst to koncerter her om året.
Jeg gjorde det oftere, dengang jeg dirigerede Boston Pops.
Det giver mig energi.
John er en fantastisk dirigent.
Han skaber forbindelse til orkestrets sjæl
på grund af den store viden, han har.
Hovedtemaet i Jurassic Park
var et af de musikstykker, der gav mig lyst til at blive musiker.
Jeg kan huske, at jeg gik i biografen sammen med en ven.
Jeg tror, jeg kom tilbage ti gange for at lytte og se filmen.
Smukt. Det var fantastisk.
Men at lytte til den musik...
Så mange har sagt det her.
Jeg kan huske præcis, hvor og hvornår jeg så Jurassic Park.
Og jeg hørte trompeterne spille.
JURASSIC PARK (1993) STEVEN SPIELBERG
Jeg kan huske, at jeg var helt høj, da jeg kom ud.
Jeg glædede mig til at spille.
John ville gerne give dinosaurerne et sted, hvor de hørte hjemme,
og vise den samme beundring og respekt, som små børn har,
når de går gennem et naturhistorisk museum
og ser den her tids levn fra juratiden og den sene kridttid.
Og de... De er betagede af knoglerne.
Jeg tror, at John skrev musikken til filmen med et barns hjerte,
der vidste, hvordan man skabte betagelsen af de her fantastiske og pragtfulde dyr.
DA DINOSAURERNE REGEREDE OVER JORDEN
Mange gange når vi taler om John Williams, så taler vi om filmmusik,
der er hinandens modsætninger.
Og film, som er modsætninger. Så de har et år med Jurassic Park
og Schindlers liste fra den samme filmskaber.
Det er nok det bedste eksempel.
Der er en vis betagelse i musikken til Schindlers liste,
men også en ulykkelig betagelse, for hvordan kan mennesker gøre det her?
Jeg havde arbejdet på Schindlers liste i Tanglewood
om sommeren det år...
...og Steven var i Polen for at optage.
Jeg måtte bruge vinteren på at optage i Kraków i Polen.
Så for første gang gik jeg glip af Johnnys arbejde med Jurassic Park.
Det var derfor, filmene overlappede hinanden.
SCHINDLERS LISTE (1993) STEVEN SPIELBERG
Kontrasten i stilarterne kunne ikke have været mere kærkommen.
Jeg var vild med det.
Jeg tænkte ikke på musikken, da jeg lavede filmen.
Jeg brugte ikke midlertidig musik
som forslag til Johnny i forhold til bestemte scener.
Jeg fokuserede kun på historien.
Og så viste jeg John filmen.
Den her liste er god.
Listen er livet.
Min første reaktion på filmen var lamslåethed. Jeg kunne ikke sige noget.
Jeg var bare for overvældet. Jeg græd næsten.
Jeg gik udenfor og gik lidt rundt ved bygningen,
og fem minutter senere prøvede jeg at starte mødet om musikken.
Jeg sagde: "Steven, det er en fantastisk film.
Og du har brug for en bedre komponist end mig til musikken."
Og han sagde: "Ja, men de er alle sammen døde."
50 ÅR MED MUSIK OG FILM
EN SNAK MED STEVEN SPIELBERG & JOHN WILLIAMS
Heldigvis for mig var Steven vedholdende,
og jeg måtte blive på projektet og gøre mit bedste.
Men det var sådan, jeg havde det. Jeg tænkte, at filmen var hinsides
næsten alt, hvad nogen kunne skabe,
der ville være værdigt for det, som den prøver at fortælle os,
og historien bag det, som filmen viser os.
En af de bedste oplevelser, jeg har haft med John,
og også den mest følelsesladede oplevelse,
var da han skrev musikken til Schindlers liste i Berkshires,
og han bad mig og Kate om at komme op
og høre skitserne på klaver for første gang.
Johnny sætter sig altid og siger:
"Jeg spiller ikke så godt, så I må ikke forvente for meget,
men nu prøver jeg lige den her."
Og han er jo en vidunderlig pianist.
Og han havde sine håndskrevne noder sat op,
og vi står omkring klaveret. Og så begynder han.
Ja.
Det vil jeg aldrig glemme.
Jeg kan ikke huske noget andet tidspunkt, hvor jeg blev så følelsesmæssigt knust
af de her simple, melodiske, sjælfulde og smertefulde skitser,
som han spillede for mig og Kate på klaveret.
Johnny havde ikke spillet fem toner, før Kate begyndte at græde.
Ni toner senere græd jeg, og til sidst græd Johnny,
samtidig med, at han spillede.
Det var en mitzvah.
Han havde hædret historien om Shoah igennem musikken.
Jeg har kendt violinisten, Itzhak Perlman,
i et par årtier.
Og da Steven og jeg indså, at vi skulle bruge en violinist, sagde jeg,
"Vi bør bruge den bedste lige nu, og det er Itzhak Perlman."
Det sjove var, at Itzhak, i mange år...
Jeg så ham til forskellige koncerter, og han sagde altid til mig:
"John, hvornår giver du mig en film med en violinsolo?"
Jeg sagde: "Det skal nok komme, Itzhak. Det får vi en dag."
Og til sidst kontaktede jeg ham om Schindlers liste.
Jeg sagde: "Itzhak, jeg har endelig fundet en film til dig.
Og jeg sagde: "Lad mig tænke over det."
Så fortalte jeg det til min kone, Toby, og jeg sagde til hende:
"Toby, det var John Williams, og han..." Og jeg fortalte hende historien.
Og at jeg havde sagt, jeg ville tænke over det.
Så sagde hun: "Sagde du, at du ville tænke over det?
En film med John Williams' musik, som er lavet af Steven Spielberg,
som du kan være involveret i, og du sagde, at du ville tænke over det?"
Så næste dag ringede jeg til ham og sagde: "Okay, jeg gør det."
Og jeg er glad for, at jeg sagde ja.
INDSPILNING SCHINDLERS LISTE
STEVEN SPIELBERGS EGNE OPTAGELSER
Jeg kan kun sige, at jeg kan tage rundt i hele verden,
og det eneste, som folk specifikt beder mig om, er:
"Kan du spille temaet fra Schindlers liste?"
Alle bliver bare så rørte over det tema.
VIOLINIST, SIMONE PORTER
FAR AND AWAY (1992) RON HOWARD
Første gang jeg arbejdede sammen med John på Far and Away,
spurgte jeg: "Hvorfor fungerer musik, som det gør?"
Han sagde: "Det ved jeg ikke."
Han sagde: "Der er mange teorier, og den, som jeg foretrækker, er,
at det handler om primale lyde."
Lyde har betydet enormt meget for os i hele vores oprindelseshistorie.
De kan bringe os fred og sindsro,
eller de kan advare os om fare og behovet for at flygte.
Slagtøj kunne være et jordskælv.
Det kunne være sten, der falder ned.
Fugle kunne signalere, at der var romantik i luften.
Og her har vi en kunstner, der forstår de mest nuancerede detaljer i,
hvordan man bærer en historie igennem musik.
Han er verdensmester i orkestermusik,
fordi hans filmmusik har fået os til at genfinde skønheden ved et orkester.
Det er selvfølgelig en stor gave til os musikere.
At han er en af de få
og en af de sidste komponister, der bruger store symfoniorkestre.
Der er en stor forskel på, når det er mennesker, der spiller,
og ikke en synthesizer, som kan erstatte en hel strygersektion.
Men han anerkender også musikernes håndværk
og behovet for, at det håndværk bliver bevaret i de næste generationer.
En ting, som jeg er stolt af, er, at vi ikke er gået over til elektronisk musik.
Vi værdsætter orkestret og de individuelle musikere
og det, som Johnny har skrevet til dem. Han bruger ikke synthesizeren.
Det er sket et par gange, at en synth er blevet tilført
til symfoniorkestermusikken, for eksempel i München.
MÜNCHEN (2005) STEVEN SPIELBERG
Så mange filmskabere og kolleger er gået over til det elektroniske.
Men jeg elsker, at vi holder os til orkestrene.
En elektronisk komposition kan ikke rumme et særligt kreativt øjeblik.
Men med et orkester laver vi fire optagelser af hver scene.
Alle er forskellige. Alle præstationer er forskellige.
Og lige netop dén optagelse har liv eller livsblod i årerne.
Han tvinger det moderne publikum til at konkurrere med orkestret.
For han får musikerne til at spille hurtigere,
hårdere og mere dynamisk,
end man nogen sinde har hørt i hans filmmusik.
Det var godt.
Næste.
Og han har stor kærlighed til orkestret
og en ægte kærlighed til den nonverbale kommunikationsform,
det er at løfte armene og sige: "Klar på etslaget."
Og så får man noget tilbage. Det er da spændende.
Man kan virkelig se... Man kan se smilet brede sig på hans ansigt,
når han dirigerer et orkester.
Dette stykke, mine damer og herrer, må ikke være for høfligt.
Det er vulgært.
Så det skal trækbasunerne være klar til.
Jeg giver jer verdens største et-to.
Det er helt unikt at se, hvor glade folk er for ham.
Og hvor glade orkestrene er. Man ser John komme ind på scenen.
Alle har ærefrygt, for vi har gode minder med hans musik,
og vi bliver som børn i en slikbutik.
Da The Force Awakens udkom, havde John ikke skiftet stil.
Han skrev musikken på samme måde, som han gjorde i 70'erne.
Og så er der...
"REY'S THEME" FRA STAR WARS: THE FORCE AWAKENS (2015)
Han har ikke mistet sin nysgerrighed.
Han har en evne til at bruge den her ufattelige følelsesmæssige sandhed,
men samtidig er han selvsikker nok til at være sårbar
og spørge: "Er det okay? Hvad synes du?"
Han spørger en, om man synes, det er okay.
Og det får mig til at grine, for når John Williams spiller et stykke musik for en,
og så spørger, om man synes, det er okay, så er der kun ét svar.
Der er stadig publikum til det. Det er det mest utrolige.
Så hvorfor hører vi ikke mere af den her tematiske filmmusik?
Hvorfor hører vi ikke filmmusik, der springer ud fra lærredet ligesom Johns?
Publikum hungrer efter det. Så hvorfor er der ikke mere?
Det er en svær tid for musik lige nu,
fordi for mig er orkestret instrumentet, der leverer musikken.
Og som jeg ser det, så er musikken, ligesom den store litteratur,
vi har haft i de sidste 300-400 år...
Man kan godt sige, den er døende.
Unge komponister vil arbejde elektronisk og med lydeffekter og den slags.
De gør et fantastisk stykke arbejde,
og jeg gad godt leve 50 år mere for at se, hvad de skaber.
Men kommer vi til at høre en ny Brahms eller Wagner i biografen?
Som tingene udvikler sig lige nu, og som musikken udvikler sig,
så er det nok noget, man bør tænke over.
Der er en anden side af John, nemlig hans fantastiske koncertmusik.
Det er ikke den musik, man hører i de store blockbustere i biograferne.
Det er mere abstrakt og raffineret og mere søgende musik.
Hans filmmusik er så sammenhængende og koncis,
og hans koncertmusik er... Jeg ser den som mere fragmenteret
og adskilt fra tidens gang og den lineære kvalitet.
Hans koncertmusik må være et stort ånderum for ham.
Han kan udforske det atonale og det strukturelle.
Det viser en helt anden side af ham.
Filmmusik er begrænsende. Jeg er nødt til at holde mig til emnet.
Jeg kan ikke gå amok med messingblæserne i otte minutter, selv om jeg gerne ville.
I skoleorkestret på North Hollywood High School her i Californien
spillede jeg basun.
En af mine venner, Harold Hansen, prøvede at lære mig det,
og jeg blev så god, at jeg spillede andenbasun, når orkestret øvede sig.
Men tænk sig, at jeg 40 år senere kunne skrive en hel basunkoncert
til New York Philharmonic?
Men det var min forbindelse.
Jeg prøvede at spille, og jeg elskede min instrument,
og så fik jeg muligheden for at skrive til en af verdens bedste basunister,
Judith Leclair.
Anne-Sophie Mutter har fået musik af ham.
Yo-Yo har spillet hans musik.
Det er nogle udfordrende stykker.
Hans magt over deres instrumenter er overvældende.
"The Elegy for Cello and Orchestra" indspillede vi sammen for mange år siden.
Hver gang jeg introducerer det for en anden cellist,
siger jeg: "Har du hørt Yo-Yos optagelse?"
Og de siger alle sammen: "Ja! Du godeste!"
Som om de aldrig vil kunne måle sig med mesteren.
Du må ikke bebrejde mig for det.
Fantastisk.
JOHNS DATTER
Jeg bliver bekymret, når han ikke arbejder.
Han skal bare arbejde. Han elsker det,
og han hygger sig med det.
Det vigtigste ved mit forhold til min far lige nu er golf.
Hvad er din yndlingsting ved golf?
- Golf? - Ja.
Det bedste ved det er at gå rundt.
Det er forkert at kalde det "spille". Jeg spiller ikke, jeg smadrer det.
Jeg har aldrig været god til det,
og jeg plejer at spille om eftermiddagen, når de rigtige spillere er færdige,
og alt er stille, for så kan jeg indtage den ægte skønhed ved stedet.
Det er en smuk måde at tilbringe nogle timer med sin far.
Hvis jeg kan gøre det et par gange om ugen, mens han er her,
så er jeg rigtig glad.
Det er et tarveligt spil.
Der er så mange fantastiske øjeblikke, som han har komponeret,
der minder os om, hvor gribende film kan være.
Og måden, film taler til barnet i os.
Han har skabt flere af de øjeblikke end nogen anden nulevende kunstner.
Men han har også skabt så mange andre øjeblikke, der overgår det,
og som er mere nuancerede
og mere kraftfulde
og mere dynamiske og gribende.
THE POST (2017) STEVEN SPIELBERG
"WITH MALICE TOWARD NONE" FRA LINCOLN
John Williams er fantastisk fleksibel
og en ren mester i så mange musikalske sprog,
især de store historiske film.
AMISTAD (1997) STEVEN SPIELBERG
WAR HORSE (2011) STEVEN SPIELBERG
SOLENS RIGE (1987) STEVEN SPIELBERG
Som historiefan tænker jeg straks på Stevens film
og på Oliver Stone, og de film, jeg har lavet med ham...
...som Født den 4. juli.
Vietnamkrigen var et meget personligt emne for ham,
og man kunne mærke eftertænksomheden i hans arbejde.
JFK (1991) OLIVER STONE
Og helt sikkert også i JFK.
JFK er et fantastisk eksempel på,
at musikken til en vis grad blev skrevet før filmen.
Oliver sagde: "Skriv tre stykker musik.
Jeg viser dig ikke filmen. Jeg viser dig kun reaktionen på den,
den og den. Og så kan du skrive ud fra det."
Og jeg tror, han endte med at lave et sammenklip
af de forskellige stykker og bruge musikken fra hver af dem.
Det var en unik mulighed for mig til at arbejde med noget historisk
og dramatisere det på den særlige måde, Oliver er berømt for.
SAVING PRIVATE RYAN (1998) STEVEN SPIELBERG
Jeg er vild med den ædle alvor, der er i Saving Private Ryan og Lincoln.
De smukke amerikanske temaer med den der skønne
følelse, som man... De giver os alle sammen en følelse af
at tilhøre et fantastisk land og føle stolthed over det.
Saving Private Ryan er en af de bedste film om 2. verdenskrig,
hvis ikke den bedste.
Det første kvarter af den film er så...
ubeskriveligt og ekstraordinært.
Der var ikke brug for musik.
John føler, at fraværet af musikken er lige så vigtig som tilstedeværelsen.
Så vi holder de her sessions, hvor vi prøver os frem
og siger: "Måske skal der være musik der, men ikke der."
Vi besluttede os for, at der ikke skulle være musik under invasionen af Normandiet.
Musikken skulle først komme ind, når man så liget af Sean Ryan på stranden.
Og vi slutter filmen af med "Hymn to the Fallen",
som er indspillet af Bostons symfoniorkester og Tanglewood-koret.
Tom Hanks var til stede.
Det var spændende for orkestret, for han sad oppe på balkonen.
Vi stod nede på scenen, og de kiggede alle sammen derop,
og jeg måtte sige: "Kig nu på noderne."
"HYMN TO THE FALLEN" FRA SAVING PRIVATE RYAN
Musikstykket hædrer alle veteraner, både nutidige og fortidige.
Og det, du gjorde med det stykke, er sådan en kæmpe ære,
og det er derfor, militæret altid spørger, om de må spille det her stykke musik.
Det er et af de mest efterspurgte stykker filmmusik
i det amerikanske militær,
fordi det rummer en dyb anerkendelse og respekt for dem,
som har ofret deres liv på frihedens alter.
John kan skrive musik til alle genrer,
om det så er Saving Private Ryan eller Alene hjemme.
ALENE HJEMME (1990) CHRIS COLUMBUS
Jeg har fået min familie til at forsvinde.
Vi optog Alene hjemme, og vi havde allerede hyret en komponist,
men da vi kom til post-produktion-fasen, var den person ikke ledig alligevel.
Vi blev ringet op af Johns manager,
som sagde: "Jeg vil gerne vise den for John Williams."
Jeg var lige ved at tabe telefonen. Jeg var målløs.
Jeg syntes, det var en vidunderlig film. Den lille dreng var fremragende.
Det var en vidunderlig mulighed for at bruge juletema med fløjter og bjælder.
Vi valgte at lave en screening af filmen med Johns musik.
Det var den bedste screening, vi havde haft indtil da.
Den fik 500% bedre reaktioner, end den gjorde første gang.
Han rækker ud fra skærmen og trækker publikum ind i filmen.
Da Chris bad mig om at lave Harry Potter,
sagde jeg med glæde ja.
ÅBNINGSFEST I UNIVERSAL STUDIOS DEN 5. APRIL 2016
En fantastisk musikalsk mulighed.
Den handlede om børn og magi og alt det der.
Børn og magi er lig med musik.
Da jeg sagde ja til Harry Potter,
blev jeg først bedt om at lave musik til en trailer.
De bad mig om at skrive noget magisk.
Jeg forstod godt, hvad det var, men jeg havde intet set af filmen.
Så jeg skrev det tema, som blev til "Hedwig's Theme."
Og jeg må altså indrømme, at det var verdens letteste tema.
Jeg kom ind på hans kontor, hvor han sad og arbejdede,
og han sagde: "Vil du høre hovedtemaet?"
"Selvfølgelig," sagde jeg. Så han spillede...
Og så tilførte han lidt dysterhed.
Han rammer en med det smukke tema, og så bliver det dystert
efter få sekunder. Hvor genialt er det lige?
Da vi kastede os ind i Potters verden, vidste vi,
at hver film ville blive mere og mere dyster.
HARRY POTTER OG HEMMELIGHEDERNES KAMMER
Dit ar er legendarisk,
ligesom troldmanden, der gav dig det.
Det talte John og jeg om i lang tid,
og hans musik til den anden film, Hemmelighedernes kammer,
er begyndelsen til det, der vil finde sted i de næste syv film.
HARRY POTTER OG FANGEN FRA AZKABAN
Jeg må tilstå, at jeg aldrig har været helt vild med at lave efterfølgere.
Jeg vil hellere tage hul på en helt frisk historie
med en mulighed for at lave helt ny musik.
Men med Star Wars og særligt Indiana Jones
følte jeg ikke, at jeg ville have en anden komponist
til at komme ind og ændre på det hele.
Det var noget, hvor jeg, hvis det var muligt, gerne ville
bevare integriteten i musikstykket, hvis jeg havde tid og energi til det,
især i Star Wars, hvor jeg skrev musik til de første ni film.
Endelig nåede vi til Harry Potter, og de film var så vidunderlige og svære,
og jeg lavede vist tre af dem. Jeg kunne umuligt have lavet...
Hvor mange var der? Otte? Noget i den stil.
Jeg ville have elsket at lave dem alle sammen.
Men andre trådte til, og de gjorde det godt.
Så når der kom efterfølgere, forsøgte jeg også at lave dem.
Men jeg var... nu bruger jeg ordet "jaloux" for at bevare integriteten
i det, jeg allerede havde lavet.
Det var ikke, fordi jeg så det som så dyrebart,
at ingen andre komponister måtte røre ved det.
Men jeg følte, at hvis jeg kunne være konsekvent med mit eget arbejde,
så ville det være det bedste.
Jeg ved ikke, om jeg havde lavet Episode I, II og III,
hvis jeg ikke havde haft Johnny med.
Han var så vigtig en del af den kreative proces.
I 1990'erne var han blevet en mærkevare.
THE SIMPSONS SKABT AF MATT GROENING
FAMILY GUY SKABT AF SETH MacFARLANE
Meget af hans musik er integreret i folks dna.
Lige når man tror, der ikke er mere, så dukker han op.
Det er NBC News-temaet.
For John var det ikke nok at skrive store blockbustere.
Han ville være alsidig. Og så tænker man på Olympiaden.
Jeg så Olympiaden som barn,
og jeg bemærkede musikken, og hvor fantastisk den var.
De ringede til mig og sagde:
"John, vil du skrive et stykke musik til åbningsceremonien?"
Jeg elskede pompen og pragten og det symbolske i,
hvad atleterne udretter, og hvor inspirerende de er.
Og jeg har lavet tre eller fire mere.
På en eller anden mærkelig måde er han historiens største popstjerne.
I dag fejrer jeg mit 45. år hos Hollywood Bowl.
Femogfyrre år.
Jeg begyndte der i 1978.
Og jeg er her stadig.
I starten var jeg meget genert.
Jeg sagde til ledelsen hos Los Angeles Philharmonic:
"I har ikke brug for mig. I har Zubin Mehta,
verdens bedste dirigent. Hvorfor vil I have..."
"Nej, publikum vil have dig."
Hej! Gustavo. Simpatico.
Jeg tror ikke, det var sket uden Stjernekrigen,
som startede den nu verdensomspændende praksis
med folk, der holder filmmusikkoncerter.
Ikke kun med min musik, men både nuværende og afdøde komponister.
Lyssværd.
Fantastisk. De er ikke så tunge.
- Det er godt. - Ja.
Hvor er det fedt!
Det er Bing Wang.
Hun er vores solist i aften. En fantastisk violinist.
Jeg glæder mig sådan til at optræde med Maestro John Williams.
Her har vi aftenens ofre.
Og den magiske pind.
Der er den.
Så...
Han er den eneste, der kan gøre det her.
Hvor mange komponister skriver lige så klassisk som ham,
som også er vildt populære?
Intet af det her ville være sket uden John.
Det er fantastisk. Det er 17.000 mennesker.
Det er den hvide jakke.
Den tager jeg på. Min arbejdsuniform.
Det er den, jeg hamrer løs i.
Sådan der.
Alle, som har set John Williams optræde med sin musik i Hollywood Bowl,
er godt klar over, at man faktisk ser et symfoniorkester optræde.
Og alligevel jubler publikum, som var det The Beatles.
Det er ikke musikeliten, der tager til de her koncerter.
Det er almindelige mennesker, der vil høre fantastisk musik.
"THE IMPERIAL MARCH (DARTH VADER'S THEME)"
FRA IMPERIET SLÅR IGEN
Johns musik knytter bånd mellem generationerne,
og det er virkelig smukt.
Der er både unge og gamle.
Man kigger ud mod salen og ser et hav af lyssværd.
Og alle elsker musikken.
At være omgivet af tusindvis af mennesker,
som vifter med lyssværd og hylder manden og alt, hvad han har udrettet...
Det er sådan et smukt og velfortjent syn hver eneste gang.
Atmosfæren er noget helt andet end vores normale koncerter.
Folk går amok, som var det en rockkoncert.
Det særlige ved "The Imperial March" og lyssværdene er,
at det har udviklet sig i årenes løb.
For mange år siden var der et par eller tre blandt publikum,
og så var der et par hundrede. Nu har vi tusindvis derude.
Det er fantastisk.
De kender John. De kender hans musik.
Og det var en eksplosion.
En eksplosion af glæde.
- Det var sjovt! - Ja, det var fantastisk.
Det fungerer.
Jeg har været ufatteligt heldig i mit liv.
Ja, jeg er blevet gift igen. Med Samantha Williams.
Hun er vidunderlig.
Jeg mødte hende for 50 år siden.
Vi har haft mange vidunderlige oplevelser sammen.
Og jeg er dybt taknemmelig.
Der er så mange ting, som har været en kæmpe ære.
Oscaruddelingen er en hædersbevisning for de fleste,
og jeg har nydt at modtage og er meget stolt af mine statuetter.
Jeg er blevet nomineret 54 gange.
Og jeg må også udtrykke min taknemmelighed
til Akademiets musiske afdeling,
for det er jo anerkendelse fra ens kolleger.
Tak.
Grunden til, at han skal hyldes, er,
at vi skal sige tak for den glæde, han har givet os.
Det at lave noget, der skaber glæde overalt,
er sjældent og dyrebart.
Ingens dag bliver værre af at høre hans musik.
John Williams har et fantastisk øre for musik.
Han skriver det, han hører, mere end det, han kender til.
Jeg tror, det er derfor, den er så kraftfuld og altid vil vare ved.
Så snart John hæver dirigentstokken
og spiller det første tema, tænker man: "Åh gud, nu kommer der en til."
Hver eneste gang.
Han har en ufattelig superevne til
at skabe melodier, som man hører for første gang
og føler, at det var uundgåeligt. Og man glemmer det aldrig.
Så længe der findes filmmusik,
så vil man se orkestre, der tilegner hele aftener til hans musik,
ligesom de ville gøre med Beethoven eller Gershwin eller Mozart.
Når jeg laver en film, især hvis det er en svær en,
og det er en svær produktion, så tænker jeg, at når dagen er omme,
så kan jeg sætte mig ned foran orkestret og bag podiet.
Og i seks eller otte dage
kan jeg lytte til fantastiske nye kompositioner af John Williams.
Det glæder jeg mig til med alle mine film.
CULVER CITY, CALIFORNIEN DEN 18. JANUAR 2024
Jeg har aldrig spurgt Johnny, om jeg måtte dirigere hans orkester. Aldrig.
Men i dag vil jeg gerne løfte dirigentstokken til ære for dig,
og hvis I alle sammen vil rette opmærksomheden mod udhænget.
Mazel tov.
Da jeg kom til filmstudiet her for første gang i 1940,
tog min far mig med herhen for at vise mig scenen.
Og jeg... Jeg har nok været ni eller ti år,
og jeg så mig omkring i lokalet og tænkte:
"En skønne dag vil alt dette være mit."
Og det er det nu!
Mit liv og karriere har været så alsidig,
lige fra komedier til rummet og til mere eller mindre seriøst arbejde.
Det, som jeg er 100% tilfreds med,
er slutningen af Cello Concerto.
Eller 100% tilfreds med anden sats i First Violin Concerto.
Men ikke hele værket.
Nogle af temaerne i Star Wars, fx "Yoda's Theme", er rigtig gode.
Intervallernes gang er meget originale og simple.
Der er dele af E.T., for eksempel er "Over The Moon"-temaet særligt godt.
Det er det tætteste, jeg kan komme på noget, der beskriver mig.
Alle de ting, jeg har talt om, beskriver mig skam, men ikke 100%.
De forskellige stadier af min karriere med at spille klaver og arrangere musik
og komponere for tv og film
var en udvikling, der ikke var planlagt.
Der var et par tilbageskridt, men jeg har været meget heldig,
især efter mødet med Steven Spielberg, som nok var mit livs heldigste dag.
Folk siger: "Hvordan kan du arbejde så meget?"
Jeg havde altid travlt, men jeg var fyldt af kærlighed til musikken
og fornøjelsen ved at skabe den sammen med dygtige musikere og orkestre.
Jeg kunne ikke få skrevet musikken hurtigt nok til dem.
For en musiker er musik som at trække vejret.
Den holder os oppe og giver os næring og energi.
Jeg skriver noget nyt hver morgen.
Forestil dig at skrive alle de her noder
og så få muligheden for at stå foran et orkester og dirigere det
og høre det, som man har skrevet, blive bragt til live.
Det er opløftende.
Der er musik nok til et helt liv,
men der er ikke liv nok til al musikken.
Tekster af: Maja Axholt