ДЕНЬ 30 — ХМАРНО 09:40 — 2°С
Трясця.
Куди подівся Хвостик? З ним усе гаразд?
Що **** відбувається?
Пішов за хмизом чи щось таке?
Джої у «Браво».
-Що? -Ти мене чув.
Він сам по собі.
-Справді. -Так.
Повірити не можу.
-Так. -Не можу повірити.
Ми впустили тебе до себе в дім.
Розділили з тобою їжу.
Не було причин от так узяти й піти.
Знаю. Я знав, що щось не так.
Я з третього дня це відчув. Тому й поводився так із ним.
Великі гроші, він дивно поводиться…
За таке можна й отримати, у багатьох випадках.
Я можу помилятися.
Я визнаю, якщо помиляюся. Така моя думка.
Висновки потім. Нехай пояснить,
-чому він узяв човен. -Так.
-Розкажу вам потім. -Добре.
Він йому не довіряє.
Трясця.
Не знаю, бро. У мене каша в голові.
Гра погіршується.
Буде гірше.
Взагалі нічого.
Плавав на точку.
-Ага. -Так.
А потім…
трохи проплив уздовж берега й спробував на каміннях.
Треба вже закінчувати…
Так, воно вже…
Ні, я цей штепсель витягну.
Гаразд.
Так. Те, що ти зробив уранці.
Човен раптово зник. Ти нікому нічого не сказав.
Ми не чули. Ані слова.
-Я серйозно… -«Ідіть у дупу» чи «Я пішов». Нічого.
Я серйозно плавав на ті скелі рибалити.
Вже і так і так пробував, а потім уже втомився сидіти там.
Джої, я не вірю жодному твоєму слову.
Я бачив тебе в тій стороні. «Браво» ж там знаходяться?
-Гаразд. -Що це було?
Я хотів з'їздити, ви не давали.
Ми лише й говорили, що про «Браво» та їхні справи.
Усі мене лише відраджували. Брендоне…
-І знову б це зробили. -Я знаю.
Нам це нецікаво. Байдуже.
-Ми — одна команда. -Так.
Ми говоримо, куди йдемо, а ти не кажеш.
-Я давно хотів… -А ти зробив по-своєму.
Ти так вирішив.
-Ясно. -Через гроші люди бувають дивними.
-У нас сумніви щодо твоїх мотивів. -Ясно.
Я розумію, на що це схоже.
Є кілька запитань, які ми тобі поставимо.
-Гаразд. -Можеш прогулятись.
Я спробував перейти в іншу команду, але їм не треба цього знати.
У цей момент я подумав, що це вже кінець.
«Браво» я не зацікавив
і тепер, мабуть, вилечу з «Дельти».
Хочеться піти спитати, про що це ви розмовляли.
-Спитай. -Упевнений, ми дізнаємось.
-Хочеться почути пряму відповідь. -Я зрозумів.
Я розумію.
-Так. Гаразд. -Авжеж.
Чекай тут. Піду розповім їм.
Піду випущу ракету та й по всьому,
коли вже до цього дійшло.
Схоже, цього разу це вже халепа.
7 ГРАВЦІВ
ЗАК КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУВ
БАЙО КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУВ
ТОНЯ КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУЛА
ТРЕ КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУВ
ЛИШЕ ОДНЕ ПРАВИЛО
ДРЮ КОМАНДА «БРАВО»
ДРЕЙК КОМАНДА «БРАВО»
ЕМІЛІ КОМАНДА «БРАВО» — ВИБУЛА
СЕММІ КОМАНДА «БРАВО» — ВИБУВ
ТРЕБА БУТИ В КОМАНДІ
ХУЛІО КОМАНДА «ЧАРЛІ» — ВИБУВ
БРІ КОМАНДА «БРАВО» — ВИБУЛА
ДЖОЇ КОМАНДА «ЧАРЛІ»
ДЖОЇ КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
МЕГАН КОМАНДА «ЧАРЛІ» — ВИБУЛА
ЩОБ ВИГРАТИ МІЛЬЙОН ДОЛАРІВ
ЕРІК КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
БРЕНДОН КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
ДЖОЗЕФ КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
ТІНА КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
РАЗОМ ДО КІНЦЯ
ЗАЛИШИЛОСЬ ДО ФІНАЛЬНОЇ ПОДОРОЖІ
Що він каже? Навіщо брав човен?
Сказав, що весь цей час хотів це зробити.
Але нічого не сказав, човна немає, це важливий ресурс, який…
-Це стрес. -Просто з'їздив.
Ми команда.
Ми маємо казати одне одному, куди ми йдемо, що робитимемо.
Це дивно,
-що він нікому не сказав. -Ніхто не знав.
Ми замислились, чому він узяв човен і нікому не сказав?
Що він робив у «Браво»?
Хоче перейти?
-Немає слів, бро. -У мене також.
Залишимо його в нас?
Що?
Кого, Джої?
Хочеш його вигнати?
-Так. -Ось ти про що.
То що ми робимо?
Джозефе, що скажеш?
ТАБІР «ДЕЛЬТА» ЕРІК, БРЕНДОН, ДЖОЇ, ДЖОЗЕФ, ТІНА
ТАБІР «БРАВО» ДРЮ, ДРЕЙК
Коли ми відмовили Джої та він повернувся, я думав ми почуємо ракету.
Так, я теж.
Якщо «Дельта» дізнається,
йому по-любому треба буде піти, його виженуть.
І він уже знає, що тут йому не раді.
Якими треба бути наївними?
-Щоб не помітити? -Так.
Йому не довірятимуть, якщо він поплив сюди, а вони не знали.
Вони все зрозуміють, коли він повернеться, і виженуть його.
Коли Джої попросив не казати про це все «Дельті»…
Я чоловік. Я дотримуюсь високих стандартів.
Я за чесність.
А йому, схоже, то все не про нього.
Так.
Якщо хтось із «Дельти» спитає,
чи був тут Джої…
Джої просив не казати, я не казатиму.
-Але не брехатиму. -Не брехати.
-Я теж так думаю. -Інакше я не можу.
Я надто за чесність.
Я б хотів знати, якщо хтось планує щось за моєю спиною.
Так.
Видно справжню сторону людей, коли сидиш тут голодуєш…
-Так. -…і не спиш.
До того ж на кону мільйон доларів.
Побачиш їхні справжні обличчя.
Я не дозволив
ані цій грі, ані грошам себе змінити.
Так. Не забув про мораль.
ТАБІР «ДЕЛЬТА»
Що таке, капітане?
Що таке?
Хочеш поговорити чи відпочиваєш?
Випускаю пару.
У нас 24 години до фіналу.
Можуть бути перегони,
полювання на сміття, що завгодно.
Схоже, вигляд був не дуже.
Гаразд. Я прямо скажу.
Збентежило те, що ти взяв от так і поплив.
Так.
Люди іноді поводяться дивно, коли на кону гроші.
Я вже на межі.
Чого? Випустити ракету чи змінити команду?
Я просто…
Просто…
Можна бути собою.
Мені подобається Джозеф.
І я хочу їм розказати
про подачу «Браво».
Але не бачу сенсу говорити їм, що я з ними говорив.
Я тут уже так довго, просто вже хочу дістатися фінішу.
І я не вважаю, що я їх зрадив,
Це мені вирішувати кому і що говорити.
Я був у «Браво».
Просто хотів до них з'їздити.
Розвідувальна місія. Ось що це було.
-І який у них табір? -Що?
Який табір у них?
Вони були на каменях, збирали крабів.
Були схожі на ходячих зомбі.
Дуже втомлені.
Вони…
Я поцікавився, як у них там справи.
Бо кінець уже так близько.
І що вони сказали?
Сказали, що битимуться за перемогу.
Джої…
щоб він не розказував,
я навіть слухати того не хотів, бо знав, що правди в тому мало.
Не знаю, збирався він перейти до них, чи ні, я попросив Господа
дати мені знак, показати мені.
Тому я просто
слухав і нічого не робив.
Ти сподівався підняти собі бойовий дух?
Ні.
Я не знаю, що це. Я просто втомився на всіх фронтах. Тобто…
Але в тебе є дружина, діти.
Розумієш, який тобі випав шанс?
Не брехатиму, я був розчарований, засмучений.
Але я божа людина і стараюся не засуджувати.
Я його виправдовую.
Навіть якщо не хочу. Я вірю в прощення.
Так я живу.
Я тобі так скажу,
це гра, ти граєш, як хочеш.
Так.
Правил немає. Граєш, як хочеш.
Але не дозволяй своєму розуму взяти гору над тобою.
Так.
У цій команді немає егоїстів.
Щовечора ти розказуєш про сім'ю.
Ми обговорюємо, що робитимемо з виграшем.
Усі говорять про сім'ю, про батьків, дітей.
Ніхто не казав, що хоче «Феррарі».
Так.
Ми проживаємо це все заради чогось більшого.
Просто копай глибше.
Копай глибше, бро.
Воно того варте.
Усе це того варте.
А от здаватися я б не став.
Ні щодо до тебе, ні щодо будь-кого там.
Я вас не кину.
Зрештою, тут важко.
Аляска — це не жарти.
Усі по-різному переживають стрес, біль і тривогу.
Я просто не зможу проголосувати проти когось.
Треба зробити щось серйозне,
комусь зашкодити, команді, тоді я проголосую.
Джої, ти маєш це.
Ти молодець.
Знаю.
Чесно кажучи, я очікував щось зовсім інше.
Джозеф спустився.
Він справді казав те, що я хотів почути.
і просто просив залишитись.
Не думаю, що він розумів, що це насправді значить для мене.
Усе добре.
Гей, Джо!
Залишайся з нами. Підтягни яйця. Переможемо.
Я сидів тут і слухав. Ти впораєшся.
Копай глибше.
Ти зможеш. Я вірю в тебе, друже.
Дякую.
А потім Слідопит спустився й обійняв мене.
Якщо хтось може і ти можеш. Ти зможеш.
Будь з нами.
Знаю, це важко.
Буде трохи важче, але впораємось.
Мені було трохи соромно, що…
що я там був, напрошувався і мене не прийняли.
А потім мене прийняли з розкритими обіймами.
І це полагодило багато розірваних струн у моєму серці.
Вони там, мабуть, розбираються з Джої.
Хіба.
З'ясовують, чому нічого не сказав.
Так.
Еріка важко в чомусь переконати.
Але не можна, щоб бойовий дух команди постійно через це страждав.
Гадаю, він з тих, хто спочатку робить, а потім думає.
Ну так.
Так.
Довелося придумувати, як це сказати, щоб він був відкритий.
Я просто збентежений.
Так. Ти просто хотів відповідей.
Але Джої думає інакше, не так, як ми.
Знаєш, він намагається якнайкраще, наскільки може.
Люди не міняються. Треба приймати їх такими, які вони є.
Насичений в нього видався день.
Так.
Але кінець вже близько й він був на 100% цінним для команди.
Зі свого боку я просто думаю,
що зараз треба приймати Джої таким, який він є.
Я розумію про що ти. Я згоден.
Якщо так, я не голосуватиму проти нього.
Так.
Не хочу його виганяти.
Якби я знав, що ви захочете це все відпустити…
Так.
Знаєте, зрештою,
моя команда навчила мене дечого цінного.
Вони могли мене викинути на першому тижні, якби захотіли.
Я погано поводився.
Ви дали мені можливість, щось у собі змінити.
І я за це вам вдячний.
-Так. -Дуже вдячний.
Так.
Мені показали, що таке прощення і прийняття.
І Джої теж на це заслуговує. Тож…
Дякую, що терпиш.
-Так. -І вислуховуєш.
Авжеж.
Я… Це частина моєї ролі тут. Бути…
-Ти наша Мати Тереза. -…нейтральною стороною.
-Мати Тереза. -Мати Тіна.
Останні 24 години, чуваче.
-Це все. -Оце так мандрівка була,
-сказитися. -Так, це було щось.
Виживання хлопців із Західного Техасу.
Я в захваті, чуваче.
І я в захваті, брате.
Шанс на мільйон доларів.
Серйозні гроші.
Я, мабуть, куплю собі інший будинок.
А ти можеш купити п'ять човнів.
Два куплю точно.
Зможу купити нову вантажівку.
А я хочу подорожувати.
Дружині куплю ще одну машину.
Ого.
Я, мабуть, заплачу, коли скажу їй.
Як її звати?
-Едрієн. -Едрієн.
Як у Роккі Бальбоа.
Гей, Едрієн.
У мене вийшло!
Я тепер інакше дивитимусь на своє життя.
Я по-новому став ставитися до їжі.
Я вже два тижні говорю про бутерброд з арахісовим маслом.
-Так. -Хрусткий.
Смачно.
Зараз я б закохався в банку арахісового масла.
-Ану, вгадайте! -Що таке?
Ваша дівчинка нарешті покакуняла.
Це буде гарний день.
-Боже. Як же ж це круто. -Так.
-Слава Господу. -Зайва інформація, але, знаєте…
Не зайва. Ми всі цього чекали.
Ми всі трохи хвилювалися.
Не хочу перебивати, але послухайте.
Чуєте?
Пташка.
Уперед.
Вертоліт, хай йому грець.
Що вони скидатимуть?
Що скидатимуть?
Так.
-Ось воно. -Ось воно.
Серце калатає, чуваче.
Трясця.
Куди подівся?
У деревах.
Думки не вкладалися в голові.
Голова йде обертом. Що буде далі?
-Вони не скидали на дерева. -Дивіться!
Ми побачили вертоліт і я був готовий починати.
-У мене. -Знайшов?
Так.
Гаразд. Момент істини.
Ось воно.
-Що таке? -Не знаю.
- Зараз дізнаємось. -Що таке…
-Так. -У нас є карта.
«Гравці, готові закінчити цю подорож?»
Аякже.
«Шлях до твоєї долі й мільйона доларів
почнеться на світанку.
Візьміть із собою компас, цю карту і бажання іти далі».
Вам стільки довелося витримати, прийшов час пережити останніх конкурентів.
Ви маєте почати й закінчити, як команда».
У цих фінальних перегонах, гадаю, у «Дельти» є шанс.
Я так думаю.
Зараз команда згуртована, як ніколи.
Як подумаю, що хотів до «Браво»…
Я такий вдячний, що залишився в «Дельті».
І, щоб там не було: перемога, поразка, нічия, — ми разом до кінця.
-Оце капець. -Оце буде.
Фінальний відлік.
Після виснажливого місяця боротьби зі стихією,
випробовування фізичних і психічних сил
це буде останнє випробування для «Браво» і «Дельти».
Перегони до фінішу…
Пекельний похід, еге ж?
…щоб визначити, хто забере додому приз у мільйон доларів.
Треба буде дістатися туди на човні, а далі вже пішки.
Дві команди змагатимуться на різних 11-кілометрових маршрутах,
у кожної команди буде свій набір викликів.
Це перевірка витримки і умінь орієнтуватися на місцевості.
А потім пройти звідси до цієї маленької частини.
Схоже, це тут річка.
Якщо це болото, як ті, що я бачив, то може проковтнути.
Будуть болота. Ступиш в одну з тих ям…
Захочемо обійняти деревце.
Останнє випробовування не буде легким.
Але п'ять голів краще, ніж дві.
Шкода немає координатної сітки, зрозуміли б, як це далеко.
Тут не ясно, коли повертати.
Ми із Джої найсильніші в навігації.
Компас, карти — розуміємось на тому всьому.
Вміють користуватися компасом.
Що це?
Гадаю, це компас.
Я дуже нервую.
Ми не дуже вправні із компасом.
Сонце сходить там.
Це схід.
-Треба подумати. -Так.
Я хочу перемогти. Хочу забрати гроші.
Я не хочу все зіпсувати, бо так усе повернулося.
Гаразд.
Треба підготуватися.
Треба підготувати організм, зробити все, що треба.
Привези нам 50 креветок.
Гадаю, сьогодні той день.
Величеньких привези.
Сьогодні улов буде на славу. У мене гарне передчуття.
Боже. Вітер сильний.
Але він погано веслує.
Трохи гладить ту воду правда.
У всіх воно по-різному виходить гладити.
По-різному. Ми ще про воду?
Шефе…
що робитимемо завтра?
Що робитимемо завтра?
Так.
Те саме, що й сьогодні.
-«Спробуємо захопити світ». -«…захопити світ».
Я знав, до чого ти це ведеш.
Шеф і Слідопит.
Завтра ми захопимо цей світ.
Завтра починається піший забіг
і я точно тут слаба ланка.
Треба робити операцію на коліні.
Щиколотку вже оперували.
Я не можу про це не думати.
Але так чи інакше, я не можу не пишатися своєю командою.
І я думаю, що ми переможемо.
Це вже майже кінець.
Його просто кидає на хвилях.
Він пройшов через важкі випробування.
Не звик до такого. Це видно.
-Розумієш, він… -Так.
Але поглянь на нього.
Я вірю в мотивацію Джої. Йому всі довіряють.
Думаю, він командний гравець
і розуміє динаміку нашої команди.
І…
Я тут, відкритий.
Не захищаюся.
Я пишаюся нашою командою.
Ми трималися разом, хай там як складно було.
Потрібні унікальні невдахи, щоб таке сталося.
Ми точно були невдахами.
Я радий цьому досвіду і тому, що я з вами.
Дякую, що обрав мене.
Дякую, що ти з нами. Без тебе я б не впорався.
Така пригода буває раз у житті.
Остання ніч у вікіапі.
Остання ніч у кущах на Алясці.
Це було насправді.
Було весело, але…
Було не дуже весело.
Завтра найважливіший день.
Уяви. Двоє хлопців з Техасу забрали додому по $500 000.
Світ захоче побачити перемогу Дрейка і Дрю з Техасу.
Так. І я теж.
Це вже фінішна пряма.
Так.
Не хочу бути козлом, хоча, можливо, так і є.
Усі, хто пішов раніше, ви програли моделі з Каліфорнії.
Так. Ми виграємо.
-Я пишаюся вами. -Дякую.
-Справді. Пишаюся вами. -Дякую.
ДЕНЬ 32 — ХМАРНО 6:50 — -2°С
Не так часто прокидаєшся…
З шансом виграти пів мільйона доларів.
Так.
Давай поповнимо запаси води.
Так, друже.
Ранок фінального випробовування.
Емоції переповнюють. Самі різні.
Я дуже схвильований, хочу вже додому.
Але я нервую через компас, через карту. Як…
Ми вирішили, що навігація буде на мені.
Це дуже на мене тисне.
Багато на кону.
Серце калатає, чуваче.
Я весь ранок молився. «Боже, дай мені сили».
Дрейку, готовий надерти їм дупу?
Готовий.
Бувай, чарівний капелюх.
Бувай, вікіапе.
Дякую, Семмі, за дизайн.
Я пішов далі.
Їдемо звідси.
На останок… бувай.
На нас сьогодні чекає довга мокра дорога.
-Я робитиму все повільно та обережно. -Черепаха і заєць.
-У Тіни компас? -Так.
Нарешті час настав, бро. Ось воно.
Час уже це виграти.
Я слідкуватиму за тим, щоб ніхто не відставав.
Дякую. Бо я буду час від часу пригальмовувати.
Не знаю. Команда «Браво», вони молоді.
Ймовірно, швидше за нас рухатимуться.
Ми з мудрістю підходимо до цієї гри.
-Я помолюсь, добре? -Молитви — це добре.
Веди нас, хлопче.
Небесний Отче, дякую.
Ми вдячні тобі за цю подорож із цими чудовими людьми.
Нехай для команди «Браво» усе пройде безпечно,
як і для команди «Дельта».
Я прошу для нас перемоги.
Ми заслужили це. Ми були чесними й порядними.
В ім'я Ісуса, амінь.
-Амінь. -Амінь.
Іноді справа не в швидкості і не в м'язах.
Це про правильні рухи, правильні рішення в потрібний час.
І ти все пройдеш.
Ходімо.
Фінальний ривок.
Зробімо це.
Час.
Перш ніж перегони почнуться, команди мають дістатися своїх стартових точок
на півночі бухти.
Суче вухо, він пливе.
Аякже.
Не навроч.
Обидві команди мають подолати
11 кілометрів до північного берега
різноманітного ландшафту з унікальним набором викликів для кожної.
Важливий день, друже.
Почнімо!
На шляху «Браво» буде густий ліс
водно-болотні ділянки та водні шляхи.
Психічно й фізично ми маємо це витримати.
Це дуже крутий досвід.
Неймовірно.
На заході в «Дельти» менше лісу й водних переходів
і це полегшить навігацію.
Але серйозно ускладнюють маршрут
великі ділянки маскегу, болота, вкритого мохом,
що стане перевіркою на спритність і витримку.
Я за вами сумуватиму.
Було чудово.
Я про це мовчу, обіцяв дружині не плакати.
На три. Раз, два, три.
Гаразд.
Нервуюсь.
Я теж.
Обидві команди на своїх стартових позиціях…
«Браво»! Ми йдемо за вами, хлопці!
починаються перегони за приз у мільйон доларів.
Гаразд.
-Готові, хлопці? Пані? -Так.
Готові.
-Ідемо зі зручною швидкістю. -Так.
-Ходімо. -Так, іду.
Прямо і наліво.
Гаразд. Це північ.
Сюди треба йти.
-А? -Сюди.
Тут врізаємось?
Так. Прямо тут.
Праворуч чи ліворуч?
Треба рухатись…
Це…
Це північ.
Нам туди.
Дрейк попереду мене.
У нього ноги довші, крок більше.
Ми одразу домовились, що він попереду, а я не відставатиму.
Я позаду із компасом, кажу, куди іти.
Карта каже, тут має бути
непогане джерело з водою, яке впадає в ріку.
І ми рухаємось у правильному напрямку.
Маршрут «Браво» веде на північ,
до річки, яка на фініші перетворюється на дельту.
Але між ними та відкритою водою
густий ліс без чіткого шляху.
Чекай.
-Нам сюди. -Ясно.
Ходімо.
-Гаразд. -Ходімо.
Чесно кажучи, я мав би знати більше
про навігацію і компас.
-Ще праворуч. -Що?
Так і іди. Вгору, а потім повернемо праворуч.
Можна відхилитися на пару градусів і все — справи кепські.
Зачекай. Перевірю, куди ми йдемо.
Тут північ.
Думаю.
Я завжди орієнтувався
і визначав, де північ, південь, схід і захід за сонцем.
Тут хмарно, сонця взагалі не видно.
Більше не треба направо?
Хто його зна.
І результат цієї справи залежить від твого відчуття напрямку…
Лишилося пройти ще трохи лісу і буде вже та річка.
-Прямо йдемо? -Так.
…вміння читати карти
і користуватися компасом, щоб точно рухатись до фінішу.
Якого…
Ага. Ходімо.
Поки «Браво» прокладає собі шлях через лісові хащі,
«Дельта» продовжує свій шлях на захід.
Гаразд. Так і йдемо до самого кінця.
Спочатку «Дельта» ідуть по прямій,
на захід уздовж струмка до першого орієнтира, бобрової дамби.
Але ця місцевість має приховані виклики.
-Ой. -Ось і маєш.
Заболочено.
Місцевість, по якій ми йшли від самого початку — багнюка у вигляді шмарклів.
Наступаєш і ноги роз'їжджаються.
Мало ногу не підвернув.
Обережно, яма.
Ого.
Двоє з них просто тут.
Трава висока, тож треба ногу вище підіймати.
І трава теж слизька.
Відтоді як зійшли з човна легко не було.
-Важко? -Ага.
Нога болить. Пульсує.
Але я відганяв від себе ці думки.
Це для команди. Не скиглити.
Слідопите, твоє коліно ще непогано працює.
І не кажи.
Треба викластися на повну. Мусимо перемогти «Браво».
Кожен у команді відчуває те саме.
Ти задаєш темп, друже. Точно.
Якщо ми правильно йдемо.
Я ще не бачив бобрової дамби.
Робимо, що треба.
-Ми йдемо за струмком? -Так.
Нічого собі. Дивіться.
Тут прямо дамба за дамбою.
Божечки.
Велика боброва дамба.
-Ось, де та дамба. -Гарна.
Попри не такий швидкий темп «Дельти», послідовний прогрес окупився,
і вони першими дісталися першої точки
і підтвердити, що все йде за планом.
Це неймовірно, народе.
Ось.
Це сон.
Це дає їм перевагу над «Браво»,
поки ті заглиблюються у густий ліс.
-З цього місця ми розвертаємось? -Так.
Боброва дамба… Далі на північ.
Північ — це туди!
Усе добре, Ті?
-Нормально. -Дамо їй хвилинку.
Га?
Мій організм працював не так, як я очікувала.
Менше за все мені хотілося стримувати команду.
Можу я взяти компас, якщо хочеш.
Усе гаразд.
Просто не звикла так швидко ходити.
Ось. Це дамба.
-А ми підемо туди. -Туди?
Треба взяти трохи на північний захід, ходімо сюди.
Ми прямуємо на північ.
З невеликим відривом «Дельта» прямує на північ.
Тим часом на сході «Браво» все ще шукає свій перший орієнтир.
Ми духом не падаємо.
Духом не падаємо!
Не знаю, як Дельта, ми рухаємося швидко.
Ми упевнені, що вони не можуть швидше за нас рухатись.
-Мільйон доларів наш! -Так.
Сподіваюся, ми ще не перетнули річку.
Але водночас здається, ми не зайшли так далеко.
Якби це була не наша річка… Авжеж, карта.
Трясця.
Ми обидва знали, що як тільки знайдемо річку —
ми на правильному шляху. Будемо йти вздовж неї до фінішу.
Тож ми просто будемо продиратися, поки її не знайдемо.
Починаємо спуск, скоро вийдемо до річки.
Так.
Угору й подивимось.
-Піднімемось. -Схоже, краще тут пройти.
Звідси відкривається.
Чуваче, тут не пройти.
Не ходи сюди, Дрю.
Не розумію, як це сталося.
Ми дійшли туди, де мала б бути річка.
А тут боброва дамба.
Я думав, що ми пройшли боброву дамбу.
Я думав, що я там бачив боброву дамбу.
****. Хай йому грець.
Це означає лише одне. Ми десь звернули й пішли не туди.
Трясця, карта не туди привела. ****!
Коли стільки на кону,
від того, що розумієш, що загубилися, стає нестерпно.
Бро, це таке лайно.
-Краще по мокрій траві? -Не знаю.
Треба вибиратися з лісу.
Через невміння орієнтуватися в густих тропічних лісах Аляски
команда «Браво» сильно збилася з курсу.
«Дельта» продовжує розвивати свій лідерський потенціал.
Заболочено.
Як качки.
Як там Ті?
-Ти як, Ті? -Іду.
-Усе нормально? -Так.
Я позаду. Ніхто не відстане.
Куди ми їдемо?
Схоже, це стройовий ліс.
-Гадаю, ми трохи відхилилися. -Ні ****.
-Що тут таке? -Що відбувається?
Ми на роздоріжжі. Нам треба направо або наліво.
Звіримо по карті й по компасу.
-Північ. Ми йдемо на північ. -Добре.
Та жердина вказує на північ.
Я і кажу, вийти на берег і йти на північ.
На північ не підеш, там ставок.
-Покажи мені карту. -Бачив.
-Якщо йти звідси сюди… -Знаю, на що схоже.
-«Браво» наближається. -Знаю. Куди ти хочеш піти?
Я готовий іти.
Я хочу перемогти «Браво».
Гроші для мене не найголовніше.
Але про ці я думаю.
-Дай подивлюсь. -Йдемо на північ.
Куди ти?
Гей, Слідопите.
Не поспішай.
Опануй себе.
Компас північ показує?
-Га? -На північ ідемо?
Ні, він просто пішов і ми за ним.
Що?
-Агов, Слідопите. -Гей.
Ми йдемо туди.
Північ там.
Я знаю, де північ.
Я не знаю, куди він іде.
Тут все ясно, як божий день. Не треба битися з деревом.
Зачекай!
-Чекай. -Йому треба пригальмувати.
-Ми маємо бути разом. -Чекай.
Замість того, щоб іти обраним маршрутом,
Брендон обрав найпряміший шлях, хоча у цього є своя ціна:
додалася лісова зона і більше змін висоти.
Тим часом «Браво» не полишає спроб вийти з лісу.
-Зачекай. -Що?
Ми тут. Гадаю.
Це велика невдача.
Усе на вигляд однакове.
Було так легко. Ми думали, що йдемо в правильному напрямку.
Але ми дуже сильно збилися.
Пропоную іти прямо на північний захід.
Прямо… Просто перед тобою.
-Що? -Просто прямо.
Гадаю, ми одразу зайшли занадто далеко на схід.
Дурня ****.
Я зрозумів, де ми. Довелося зрізати на північ.
Ще довго на північ.
Ходімо!
Поки «Браво» повертається на маршрут,
Дельта з безжальним Брендоном проривається вперед.
Тут обережно.
Там якісь дірки.
Дивіться під ноги.
Вирвалися вперед.
У нас там був шлях в обхід.
Хочу вирівняти його на горі.
Майже піднялися, Ті.
Я навіть не розумію, куди я йду. Не можу…
Тіна ще більше відстає.
Гей, дочекайся Ті. У неї компас.
Я північ і без компаса знайду.
Я не ясно мислю, коли зриває.
Я не озираюся назад.
Думаю, що всі йдуть за мною. Треба встигати.
Я думав, що буду найслабшою ланкою.
Вибачте, що я волочуся.
Ти головне не зупиняйся. Добре?
Слідопите!
На цьому етапі, я бачу, що Тіні
дедалі важче й вона все більше сповільнюється.
-Що? -Я всіх втрачаю.
Що втрачаєш?
Агов, зачекай!
Не можу так швидко ходити, як вони.
Слідопите!
Тіно.
-Я йду. -Я тут із нею.
Брендон просто захопився, але Тіна,
я помітив, що вона ледь ішла.
Це вершина. Спустимося і опинимося в тому маскезі.
Гей, куди ти подівся?
Я тут.
Господи.
«Дельта» знає, що вони повинні фінішувати усі разом.
Куди ти йдеш?
Бро, куди ти йдеш?
Що ми робимо?
Ідемо на північ.
Послухай.
Зачекай усіх.
Зачекаймо їх.
Давай, Ті.
Даю.
Даю, скільки можу, щоб не звалитися.
Нам із Тіною довелося сповільнити темп.
Треба обійти «Браво».
Я стежу за нею, бро. Їй важко.
-Знаю. -Доведеться сповільнитись.
Я стараюсь. Просто повільно виходить.
Ми будемо спускатися, тож можна йти й не так швидко.
Дякую.
Тоді я зрозумів, що в Тіни вже сил не лишилося.
У тому, мабуть, моя провина, бо я побіг надто швидко.
Тепер мені треба у вас перепросити.
Ще відпочинете? Відпочиньте.
Я раптом зрозумів, що повівся, як егоїст.
Є ще інші люди.
Я починаю хвилюватися.
Я в нормі.
Вибачте.
Ця дівчина не здається. Я знаю, що вона впорається.
І я розумію, що мого темпу вона не витримає.
-Гаразд. Я готова. -Ще трохи лишилося.
-Гаразд. -Спускаємось?
Їй буде легше, якщо ми підемо вниз.
Добре, ходімо.
Я трохи проведу вас.
Тіно, іди у своєму темпі.
Тобі не сподобається йти за мною.
Усе гаразд. Мабуть, так і треба.
Так, я бачу місце.
Що?
Пляма на відкритій місцевості.
Ідемо вгору, а потім праворуч.
Тут вже відкрито.
Уже краще.
Наше відкрите місце.
Гаразд, ми тут.
Дивись, ми тут.
«Браво» вийшли з лісу
і тепер можуть знайти своє місцезнаходження на карті.
Треба йти далі.
-Прямо через це? -Прямо через це.
Треба вийти до річки ось тут.
Якщо не поліземо в ліс, то все буде добре.
-Ходімо. -Так.
-Ще трохи. -Майже на місці.
-Майже прийшли. -Половина.
Перевіряйте компас.
Тут вже діра. Ми в маскезі.
Ми… Це точно маскег.
Це не жарт.
Іти було досить важко,
а тут ще цей маскег.
Хай йому грець.
Обережно.
Там була вода, калюжі води й вирви.
Повільно.
-Ті, ти як? -Нормально.
-Усе гаразд? -Так.
Гаразд.
З кожним кроком ти відчуваєш, як земля зміщується ось так.
З кожним кроком ти опускаєшся.
У мене ноги горять.
Це жорстко.
Важко пройти, якщо ти низький, якщо ти високий.
Зупинишся — лишишся чобіт.
Трясця.
Застрягла.
Обережно ями.
Міцної опори немає.
Є ями, які ви навіть не бачите.
Схоже на мокру траву.
Один неправильний крок і всмоктало.
Чорт, я тону.
-Гаразд. -Я старалася.
-Знаю. Це трохи… -Моя рука замерзне.
Заждіть. Я дам їй рукавиці.
З кожним моїм кроком
ноги ставали наче каміння.
Нумо, Ті. Тобі майже вдалося.
Ти стільки пройшла. Тепер треба бути сильною.
Я просто далі не можу.
-Я чую річку. -Так. Ходімо.
Так.
Це вона.
Ідемо за нею.
Ми знайшли річку і я зрозумів, що час.
Найскладніша частина позаду.
Гаразд.
Нам треба перейти тут.
Але мої черевики перестали бути водонепроникними
і тепер уміщують тонну води якщо намокнуть.
Чорт забирай!
Я боюся, що буду носити ці шлакоблоки на ногах
коли ноги вже вкрай виснажені.
-Чорт, надто широко. Не знаю. -Камінь, камінь.
Стрибок.
Стрибки з жердиною.
Ось так.
**** чоботи повні з водою.
Стрибай.
Я трохи позаду.
Зберися, Дрю. Ну ж бо!
Усі сили збери.
Я трохи сповільнююсь.
Тут немає вибору. Не можна зупинятися.
Береш інше спорядження і робиш новий ривок.
Сил не лишилося.
Так.
Це наш час.
Це наша доля.
Я перевезу тебе на інший бік.
Швидше.
Стрибай.
Уперед.
Сил не лишилося!
Ходімо.
Я свого другана не кину.
Чорт.
Тіно.
Зараз мені дуже паскудно.
Секунду.
Можливо, я не зможу закінчити.
-Ну ж бо, Ті. Майже піднялися. -Хапайся за мотузку, Ті.
Ми тебе трохи потягнемо.
На цьому етапі гри у мене немає сил, щоб взяти її на руки і нести,
а витягти її на гору, в мене сил вистачить.
Гаразд.
Спирайся на неї, якщо треба.
За будь-яку ціну дійти до фінішу разом.
Це найважливіше.
Давай, Ті.
Ти можеш.
Легше?
Так.
Надто швидко?
Ні.
У мене чудова команда.
Якби Брендон мене не тягнув, у буквальному сенсі,
Не знаю, де б я опинилася.
Не здавайся, Ті.
Подумай про маму. Ти їй потрібна.
Знаю.
Люблю тебе, Ті.
Вони нагадували мені, якою я була сильною, що роблю це заради мами.
Бо це головна причина, чому я тут.
Я знала, що не можна здаватися.
Схоже, маскег закінчився і ми ось-ось підійдемо до лісу.
-Майже на місці. -Так.
-Ну, ось. -Так, ми вийшли з маскега.
Ми майже вдома.
Рухайся з метою!
Їду додому.
Це добре. Я знаю, ми рухаємося швидко. Швидко йдемо.
Ну ж бо, малий. Давай.
Не для того я тебе переносив через дві річки.
Не здавайся.
Клянуся, якщо ти кричиш коли закінчимо,
я тобі вріжу, бо тоді сили лишилися.
-От лайно. Відкривається. -Так.
Бачиш?
Що? Здається, бачу.
-50 метрів. Як ноги? -Як під час пробіжки. Ходімо.
-Як ноги? -Уперед!
З якого ти тіста?
Побігли.
Енергії море.
Уперед, Дрейку!
Дійшовши до гирла річки,
«Браво» першою наближається до фінішу.
Уперед!
З якого ти тіста?
Або до того, що вони вважають фінішем.
Що це, в біса, таке?
Що це?
Що це таке?
Заглянь у ящик. Є записка?
Відкрий.
«Гравці, це ваше останнє завдання.
Поруч з вами незапалений сигнальний вогонь.
Скористайтеся лучковим веретеном, щоб розвести вогонь.
Перша команда, яка запалить факел переможе у грі.
Господи.
Остання частина випробовування перевірить примітивні навички гравців.
Вони мають лучкове веретено, доісторичний інструмент,
складається з лука, веретена та плінтуса для розпалювання вогню тертям.
Коли вогонь розгориться і запалить в'язку гілок над ним,
дим від багаття, буде сигналом, що гра закінчилась.
і переможці отримають приз у мільйон доларів.
-Зробімо це. -Зробімо це.
Дивись, щоб дошка не намокла. Штовхай все, як можна далі.
-На кону мільйон доларів. -Запалимо.
Цей набір якийсь знайомий.
Я його вже бачив. Але ми не знаємо, як він працює.
Тож почали імпровізувати.
Веретено, лук. Виїмка на дошці.
****!
-Поклади смолу зверху. -Ні. Крути це.
Ні, дай подивлюся. Гострим кінцем вгору.
Ми із Дрейком не захоплюємось виживанням.
Я виріс у лісі, але не тренувався
добувати вогонь двома паличками.
Я просто стараюся не панікувати…
Ось. Тримай.
Так. Уперед. Спочатку не треба сильно тиснути.
…хоча я знаю, що це може зайняти деякий час,
і «Дельта» може наздогнати нас.
Ти штовхай, а я буду бурити.
Прямо над ним. Треба залишатися над ним.
-Гаразд. -Нахили вперед.
Ти.
-Не зупиняйся. -Нахили трохи ліворуч.
-Готовий задати жару? -Так.
Нумо. Ще трохи.
Чекай. Дідько. ****! Зачекай.
****!
-Давай. -Я кажу тримай, ти тримай.
Отакої!
Після кількох невдач,
команді «Дельти» лишається 200 метрів до берегової лінії,
де на них чекає останнє завдання.
Гра ще не закінчена.
Боже, ні.
Господи.
Ну ж бо!
Ти маєш дістатися туди цілою. Не поранься.
Я не хочу, щоб через мене програли.
Треба краще, кажу тобі.
Не сильно.
Зупинись. Подивимось.
Я бачу червоне. У нас є жарина.
-Нічого не чіпай. -Так.
Нічого не чіпай. Не дуй. Не дуй.
Я не схиблений на виживанні.
Я ніколи так вогонь не добував
і я трохи картаю себе за це.
Я мав би очікувати чогось подібного на цьому змаганні.
Дай йому подихати.
«Дельта», з іншого боку, якщо вони дійдуть до фінішу,
вони можуть розвести багаття за лічені хвилини.
Дми.
Гаразд.
-Треба зробити ще одну. -Гаразд. Зробимо ще одну.
Не горить.
Трясця.
Важкувато. Хапайся за плече.
Спускайтеся туди.
Почули?
Тримайся. Залиш сили й на фініш.
-Не зупиняйся. -Не роби цього.
Ні. Це вони. Це через мене все.
Не хвилюйся про це. Ми команда.
Не може бути…
Я стараюся.
Стараюся.
Давай руку.
Не зупиняйся.
Це важко, я знаю.
Зробімо це. Непоганий пучок.
Гаразд.
-Гаразд. Готовий? -Так.
Перенесімо його.
Ось так. Назовні.
Добре. Це все ти.
Витягуй брусок сюди.
Отой. Ні, той, що стоїть. Тягни.
Обережніше.
Не згасне?
Ну ж бо.
Вітер обдурить.
Треба запалити запобіжники, які знаходяться над цим вогнем,
і сильний вітер те полум'я здуває.
Вітер, бро.
-Я бачу. -Бачу просвіт.
Я бачу галявину.
-Я поранюся. -Обережно.
-Знаю. -Плавно значить швидко.
Як справи?
-Ідуть. -Гаразд.
Я не хочу, щоб через мене програли.
Не зупиняйся, Тіно.
Ми майже на місці. Ми близько.
Майже на місці.
Ось. Іще.
Не придушуй його.
Ну ж бо.
Давай.
Я боюся, що в нас закінчиться вогонь, що він зараз згасне.
І якщо він вщухне, нам кінець. Ми програємо.
Вітер. Майже вийшло.
У мене є ідея. Принеси дощовик.
-Що ти робитимеш? -Принеси дощовик!
-Зроблю стіну. -Нащо?
Щоб вітер не здував його…
-Щоб він вщух. -Не вщухне.
Я навіть не знаю, куди іти. Я стараюся.
Майже прийшли.
-Так. -Так.
Прийшли.
-Не стійте! Ідіть! -Ходімо!
Ми виграємо мільйон доларів.
Дрейку, ми виграємо мільйон.
Майже вийшло.
-Майже вийшло. -Так.
Боже мій.
Господи.
Боже, Дрейку.
Дрейку!
-Я стараюся. -Ти сильна.
Хлопці, я стараюся.
-Не зупиняйся. -Я не здаюся. Побігли.
-Уперед. -Ну ж бо.
Ну ж бо.
Ну ж бо!
Гори!
-Гори! -Гори!
Є! У нас вийшло!
Господи!
У нас вийшло, Дрю!
Вони перемогли.
Усе гаразд. Ми всі добре зіграли.
Духом не падаємо!
Дякую, Боже!
Духом не падаємо!
Вони перемогли. Це кінець.
І в цей момент
Я просто мокрий, холодний і я хочу додому.
Вони це зробили.
Я виходжу з-за дерева і бачу берег.
Я першим побачила Джої у нього був такий розчарований вираз обличчя,
і моє серце
буквально зупинилося.
Воно розбилося.
Вибачте. Це все через мене.
Не перепрошуй
Ми дійшли до фінішу.
Ми дійшли.
Я зрозуміла, що я…
провалила все.
Я підвела команду. Я підвела маму.
А потім просто…
І я просто розвалилася. Я розклеїлася.
Гей, іди сюди.
Іди сюди.
Ти сильна.
Твоя мама буде пишатися.
-Буде пишатися. -Ходімо до ящика.
Треба закінчити. Давай.
-Вона буде пишатися. -Ти добре билася.
Ходімо до ящика і закінчити. Маємо це зробити.
Твоя мама буде пишатися тобою. Увесь світ буде.
Ось він.
Вертоліт.
Бляха.
Сумка схожа на сумку з грошима.
Це наші гроші!
Боже!
У житті не бачив стільки грошей.
Оце так!
Алло, мамо?
Гей.
Я щойно виграв мільйон!
Мала, вдягай червоні трусики. Ми багаті!
Ми багаті!
Господи!
То лише гроші.
МИ ще заробимо.
Ти зробила те, що жодна інша жінка тут і більшість чоловіків не змогли.
Ті хлопці нас обіграли
і отримали гроші. Браво, хлопці. Я вами пишаюся.
Чорт забирай, я хотів виграти.
Для всіх у нашій команді.
Такого в планах не було, але нічого страшного.
Іди полеж, Ті.
Добре.
Хочеш запалити?
Треба запалити.
Ми не виграли, але я не піду звідси переможеним.
Залишилося останнє завдання.
І ми це зробимо.
Дивіться. У нас тут усе є.
Зробімо це.
Це за нами, брате.
-Полетіли. -Додому.
До наших рідних.
Я дуже собою пишаюся. І дуже пишаюся Дрю.
Це буде капець як круто.
Двоє техаських хлопців приїхали сюди, щоб зробити це,
і зробили.
Що ти про це думаєш, синку?
Я щойно з братом виграв мільйон доларів.
І від того стільки
радості, скільки ніколи в житті не було. Неймовірні відчуття.
Це…
Не можу передати словами. Як…
Ми будемо друзями на все життя. Будемо підтримувати одне одного.
І будемо насолоджуватися цією перемогою разом.
Ніхто цього в нас не забере.
Ніхто.
Ми їдемо додому.
Вітаю, хлопці!
Запалимо вже цю штуку. Зробімо, капітане.
-Ти надто сувора до себе, дівчинко. -Не картай себе.
Попри те, що ми програли,
ми мали закінчити завдання.
Ми пройшли весь цей шлях. Ми вижили.
Запалімо вогонь.
Було б краще, якби заради перемоги. Але з Божою поміччю, ми закінчуємо.
Так і є, друже.
І Брендан зробив те, що мав зробити. І розпалив вогонь.
Так!
І щойно він загорівся, у нас наче камінь з плечей упав.
Це кінець. Ми пройшли через це. Ми вижили.
Не фінішували першими, але фінішували.
-Ми добре грали, бро. -Чудово зіграли, друже.
У гарну, довгу гру.
Нарешті кінець. Протрималися, разом. Кінець.
Так.
Я не злюся.
Я одразу сказав, що хай там як не забуду про мораль і чесність.
І ось, як склалося.
Так що перемога, особисто для мене, була.
Вона там була. Перемога була там.
Гайда додому.
На чотири друга більше. Це все, що для мене зараз важливо.
Я б сказав, це були емоційні американські гірки. Для всіх.
Я сумуватиму за моїми людьми, за командою.
Ми несли одне одного на своїх плечах.
Ми страждали. Ми сміялися.
Були гарні моменти, були погані. Ми сперечалися.
Ми зблизилися. Це якийсь інший зв'язок. Давно такого не було.
Це не дружба. Ми — сім'я.
У перший день я хотів лише пройти дистанцію і дійти до кінця.
Було стільки причин, чому я не мав би бути тут.
Але я знаю лише, що…
я дуже вдячний усім членам загону «Дельта»,
за їхню доброту до мене.
Усі казали на початку,
ми починаємо разом і закінчимо разом.
І без них, я би не впоралась.
Це багато значить. І це є основа того, чим є «Дельта».
Знаєте, я не збиралася заводити тут друзів, але…
Я знайшов тут хороших друзів.
Тут було важко,
але найважче —
це кінець.
Ми будемо сім'єю. Назавжди. Назавжди в моєму серці.
Хлопці, на іншому боці веселки є віскі.
Так!
Переклад субтитрів: Олена Гердова