98 dage tilbage!
Endevend alt.
Ingen må overleve.
Afslut det, som han begyndte.
Sæt jer ved computerne.
-Kom nu, for fanden! -Nej!
Hvad taler du om, Semavi? De angriber kvarteret.
Ingen gør noget, medmindre jeg siger det.
Semavi!
-Stop! -Semavi!
-Stop! Lad være! -Semavi!
-Lad være! -Semavi!
Stop!
Lad være!
Stop! Lad være!
Stop!
Stop.
Chef!
Sig frem.
For mange er kommet til skade. For mange mennesker er døde, chef.
Lad ingen andre komme til skade.
Jaså? Overgiver du dig?
MÆGTIG - ARROGANCE - STOR - GRAV
Semavi!
Semavi.
Skal vi virkelig overgive os?
Det er nok nu. Ingen andre må komme til skade.
Hvad mener du?
Alt, hvad vi gjorde, og alle dem, der troede på os,
og den pris, vi har betalt, var det for ingenting?
Ja, ingenting!
Ingenting.
Han er ikke længere hos mig!
Det har han aldrig været.
Gud er ikke med os!
Gökhan!
Det er slut.
I kan alle gå.
Gå bare.
De går ingen steder.
Det gør jeg heller ikke.
Jeg stikker ikke af som dig.
Kommandør…
Det er slut.
Vi kan ikke slippe væk.
Der er altid en udvej.
Enten finder man den vej, eller man skaber den selv.
Selvom der ikke er en udvej, eller den fører til døden,
giver jeg ikke op nu.
Jeg afslutter det her som en sand kriger.
Jeg kæmper til døden, Semavi!
Ali Cemal…
Det her er ikke en krig.
Og vi er ikke krigere.
Jeg siger dig, at alt var løgn. Det er slut.
Lad ikke flere dø. Stop nu bare.
Det er måske ikke en krig for dig, Gökhan.
Men det er det for Semavi.
Jeg vil kæmpe til mit sidste åndedrag for den Semavi, jeg tror på.
Og nu…
I skal få Kübra op at køre med det samme!
Sæt jer så ved computerne!
Gökhan!
Semavi.
Vil du virkelig svigte os?
Tænk, hvis de narrer os?
Nej. Det gør de ikke.
Hvad vil han gøre? Bare overgive sig med sine mænd?
Hvordan ved vi, at han ikke er flygtet? Vi bør angribe.
Han sagde ikke flere døde. Vi venter.
Han narrede hele landet. Tror du, han ikke vil narre os?
Han forlader ikke bare folkene her.
Ved I, hvem systemet ikke viser nåde?
Det viser ingen nåde mod dem, der gør oprør mod det,
eller stikker en kæp i hjulet.
Det tilgiver mordere, tyve og den perverse,
men aldrig rebellen eller oprøreren.
Det betyder os!
Hvis de ville smide os i fængsel eller henrette os med det samme,
ville det være helt fint.
Så ville jeg sige, vi skulle overgive os.
Men det vil de ikke gøre.
For at statuere et eksempel og få folk til at ryste af frygt,
vil de ødelægge os.
De vil ødelægge vores omdømme. De vil angribe vores ære.
De vil tæve os, indtil vi tilstår og bliver forrædere og klovne.
Og så vil de vise os frem for hele verden.
Før de udsletter os, vil de reducere os til ingenting.
Semavi er her ikke længere!
Han har valgt at være ingenting.
Han efterlod os med den tro, vi har.
Nu er det bare os!
De, der vil følge ham,
som vil leve resten af deres liv som feje slaver,
løb tilbage til jeres mødre og jeres kærester!
Dem, der ønsker at blive husket som frihedskæmpere,
bliv her hos mig!
Kom nu, I modige mænd!
Vis venner og fjender, hvad det vil sige at være en Semavit!
Vi skal bruge en computer.
Gør vi, som den galning siger?
Der er ingen anden vej ud herfra, Deniz.
Kübra er vores eneste chance.
Lad os tjekke husene.
-Nej, vent, Selim. -Kom, Adem.
-Vent, Selim. -Hør her, Deniz.
Vi er også ansvarlige for alt det her.
Også for Berks død. Og for alt andet.
Og derfor må vi afslutte det, som vi begyndte, okay?
Kom, Adem.
Vi får brug for lidt tid. Du må holde dem hen.
Gud velsigne vores opgave. Kom.
Lad os afbryde strømmen og internettet, Kara.
Nej. Det kan vi ikke.
Der er ældre, syge, børn og uskyldige i kvarteret her.
De trækker tiden ud. De aktiverer softwaren.
Okay, afbryd det.
Chef!
-Hvor er Gökhan? -Fra nu af snakker du med mig.
Du skal tale til mig, som du talte til Semavi.
Er det sandt?
Hent dem!
Pis!
Hvis I skyder her i kvarteret fra nu af,
eller hvis I afbryder strømmen eller internettet,
altså gør den mindste ting imod os,
vil de mænd her dø en efter en.
Og det vil blive vist for åben skærm.
Der er sikkert også andre gidsler. I alt 13 personer.
Hvad så, chef? Vil du udsætte dine venner for fare?
Hvis der sker noget med dem, tilintetgør vi hele kvarteret.
Vi er allerede knust, chef. Hvad kan I ellers gøre?
Vi går. Lad os gå.
Jeg troede, du havde udvalgt mig, Gud.
Jeg troede, jeg havde et formål.
Hvis jeg ikke havde et ægte formål…
…hvorfor dræbte du mig så ikke?
Hvorfor tog du ikke mit liv den aften?
Hvorfor forlod du mig, Gud?
Hvorfor?
Vi er klar. Vi afventer dine ordrer.
Chef.
Jeg vil bede om en sidste tjeneste.
Og nu? Skal vi bare vente sådan her?
-Hvor blev chefen af? -Det ved jeg ikke.
Der er noget galt.
-Ali Cemal. -Ja?
-Computernørderne er væk. -Hvad mener du?
-De er vist flygtet. -Søg overalt. Find dem. Afsted!
Hvad foregår der?
Jeg er Gökhan Şahinoğlu.
I kender mig som Semavi.
Som en, der er udvalgt af Gud.
Sådan kender I mig.
Lad mig gå lige til sagen.
Gud talte aldrig til mig.
Han valgte ikke mig.
Lige nu
taler jeg til jer som Gökhan, en person af kød og blod som jer alle.
For sidste gang.
Jeg har ingen hellig pligt.
Gud har ikke givet mig en eneste ordre eller sendt et eneste bogstav.
Og derfor er jeg intet andet end en bedrager.
I troede på mig.
I gjorde, hvad jeg bad om, og hvad jeg sagde.
Mange af jer betalte en pris.
Jeg ved, at I er vred på mig, fordi jeg siger det her.
I har ret.
Jeg begik alvorlige fejl.
Mange led på grund af mig. Og mange døde.
Ved I hvorfor?
Fordi jeg begik den største synd.
Jeg taler ikke om at lyve eller bedrage.
Det værste var, at jeg blev arrogant.
Det er den største synd.
Jeg glemte meningen af, hvad jeg fortalte jer.
Jeg glemte, hvad jeg sagde, og hvad jeg troede på.
Jeg prædikede godhed, men blev ond.
Jeg talte om solidaritet, men blev egoistisk.
Jeg blev tiltrukket af magt.
Og jeg gik bort fra vejen.
"Materialisme er en lænke.
Jordisk gods er værdiløst. Bliv ikke narret," sagde jeg,
mens jeg låste mig inde i et fangehul af grådighed, ambitioner og magt!
Jeg blev en tyran.
Og med tyranni fulgte ensomhed.
Jeg blev blind og døv.
Jeg brugte vold mod vold.
Jeg forskønnede døden, ikke livet.
Derfor bragte jeg ulykke til dem, der troede på mig og elskede mig.
Jeg var skyld i deres ulykke.
Hør nu…
Jeg beder alle, der er gået på gaden for mig,
fra Ormancılar og i resten af landet,
hvor end der er modstand og oprør,
om at stoppe.
Læg jeres våben fra jer.
Lad ingen andre komme til skade.
Tro mig, dette er ikke et nederlag.
Vid, at den største sejr i denne verden er fred.
Jeg sagde: "Djævlen nærer sig af frygt."
Jeg tog fejl.
Djævelen nærer sig af sejrsrus, ønsket om magt, det umættelige ego
og mest af alt: af arrogance.
Gökhan?
Gud…
Gud, tak, fordi du skånede hende.
Tak.
Jeg kan ikke holde ud at miste dig.
Jeg er bange, Gökhan. Jeg er virkelig bange.
Der er kun én måde at besejre Djævelen på, mine brødre.
Gennem kærlighed.
Hvis der er en himmel hinsides denne bedrageriske verden,
tilhører den uden tvivl dem, der elsker betingelsesløst.
Livet som reaktion på døden.
Kærlighed som svar på had.
Fred som svar på krig.
Dette er vejen til frelse!
Kun på denne måde
vil dem, vi har mistet, ikke være døde forgæves.
Elsk hinanden.
Bare… elsk hinanden.
Hakan, vent her. Jeg taler med ham først.
Semavi?
Min chef!
Lagde du mærke til det?
Det var første gang, du kaldte mig "Semavi" uden sarkasme.
Lagde du mærke til det?
Det var første gang du kaldte mig "min chef" og ikke blot "chef".
Det var forventet.
Vi har kendt hinanden i lang tid.
Du har sagt dit.
Alle hørte det.
Din søster døde også.
Jeg holdt mit ord. Det er din tur nu.
Okay, min chef.
Hvad synes du om det, jeg sagde?
Synes du stadig, at jeg er en bedrager?
Nej.
Dine ord reddede mange unge fra at dø unødigt.
Det er sandt.
De blev reddet.
Men mange andre døde.
Ja, noget var også løgn.
Men retfærdighed, lighed…
Hvad du sagde, er ikke tomme ord.
Hvis retfærdighed og lighed ikke er tomme ord,
hvorfor forfulgte du så dem, der forsvarede det?
Hvorfor er du på den side af barrikaden og ikke på denne side?
Hvorfor?
Jeg forstår dig godt, min chef.
Den smerte, du udholder. Det, som du har været igennem.
Fordi at forårsage sin kæres undergang,
at forårsage deres død, mens man forsøger at beskytte dem…
Det er den største smerte i verden.
Jeg er med.
Ja.
-Men… -Ingen "men".
Jeg er bare en kujon.
Den aften, hvis jeg havde taget geværet og skudt,
ville min død have været ærefuld!
Jeg kunne ikke. Jeg blev bange.
Jeg var bange, så jeg gemte mig.
Sådan overlevede jeg.
Ved du, hvad jeg sagde til mig selv, for at undgå at indrømme, jeg var bange?
"Det var ham."
Jeg sagde: "Han beskyttede mig."
Jeg sagde: "Han valgte mig."
Ud af frygt
skabte jeg en falsk Gud til mig selv.
Jeg troede på ham.
Min chef…
Det viser sig, at jeg er ingenting. Jeg er ingenting, min chef!
Hvert menneske er unikt.
Gud har skabt os alle unikke.
Helt ærligt.
Du tror ikke selv på, hvad du siger.
Vi er, hvad vi er,
og vi skaber vores eget himmel og helvede i denne verden.
Lige her.
Jeg dræbte hende lige her.
Min kone,
min elskede, min Merve dræbte jeg lige her.
Uden at blinke.
Jeg dræbte hende med mine egne hænder.
Gør det ikke, Gökhan.
Jeg har allerede gjort det.
Det er for sent.
Jeg gjorde så mange ting. Og jeg gjorde intet rigtigt.
Se her.
Mine hænder er dækket af blod fra mine venner, min søster, min elskede
og min mor.
Gør det ikke.
Nej!
Hvad har du gjort?
Du vandt, min chef.
Jeg skal nok tage mig af din søn.
EN NY BESKED FRA KÜBRA DU ER ANDERLEDES
Tekster af: Karen Marie Svold Coates