Dette er en storslått scene.
Jim Clay er en gærning på beste vis.
Jeg gledet meg sånn.
Hun er rå. Hvorfor skulle hun ikke ha armbrøst?
Det var en begravelse, men det var så gøy.
-Bra tagning! -Jeg hadde den beste plassen.
Jeg ville lage starten på episoden kaotisk, urettferdig og voldelig.
Jeg følte at alle kjente et blindt raseri.
Jeg ville også veksle mellom det-
-og Aegon som knuser Viserys' modell av gamle Valyria.
FULLSTENDIG KNUST
Vi filmet mye av modellen i første sesong.
Lady Alicent Hightower, Deres Nåde.
Det var en stor og vakker modell som tok opp halve kongens bolig.
Den er virkelig flott.
Den var så vakker at den var en del av rommet,-
-og vi fikk ødelegge den, og det var skikkelig gøy.
Heldigvis laget de en stuntversjon som var skapt for å knuses.
Den vakre Valyrian-modellen er ennå intakt.
Rekvisitørene lagde åtte ekstra 3D-printede modeller-
-som så ekte ut da vi knuste dem, og som fylte luften med pulver.
Det må lages av et lett materiale. Det er da støpeteamet vårt-
-og deres kunnskap kommer godt med.
De gjør noen tester der vi knuser dem, og ser til at vi får det rette utseendet.
3D-modellene er veldig dyre, så vi kunne ikke gjøre mange tagninger.
Så jeg sa: "Tom, vi gjør dette i én tagning."
Og action!
Jeg skal drepe dem!
Jeg fikk skyldfølelse da jeg knuste dem, for jeg vet hvor mye arbeid de krevde.
Men de lagde jo disse modellene for at de skulle bli knust.
Jeg skal drepe dem alle!
Det var det vi trengte for å se hvor Aegons energi ville bli brukt.
Han fikk ikke utløp for sinnet, og folk sa at han måtte ta avgjørelser.
"Det blir bedre med tiden." "Nei, jeg må faen meg knuse noe."
Beklager at jeg bannet.
-Kutt! -Det var fantastisk.
EN MEGET TRIST DAG
Det var veldig spennende å filme begravelsen.
Jeg så på "Gudfaren"-
-og storfilmer med flotte begravelsesscener.
Det fikk meg også til å tenke på prinsesse Dianas begravelse-
-og hvor sakte kortesjen gikk.
Det fikk meg til å tenke på Alicent og Helaena-
-som ble tvunget til å gjøre sorgen sin til offentlig skue.
Det var en bra måte å starte episoden på. Gå ut, se King's Landing, se Flea Bottom.
Begravelsen skulle handle om dronningen-
-og hva hun syntes om å bli eksponert på den måten.
Så det måtte være stort, men også intimt.
Velkommen til Cáceres.
Å filme den andre sesongen i Spania har vært fantastisk.
Spania er flott. Vi dro tilbake til Cáceres og Trujillo-
-for å filme King's Landing og dens omgivelser.
Å filme utenfor studioet gir en følelse av større skala.
Vår verden virker mer komplett enn på settet.
Cáceres var så vakker,-
-og folkene der var så snille og gjestfrie.
Vi filmet første sesong i Spania, så det var som å komme hjem.
Vi kjenner alle krinkler og kroker og vet hvor lysene bør stå.
Man slås av klar himmel, solskinn og et varmt, glødende lys-
-og de vakre, gamle steinbygningene.
Og det virker inn på deg. Det er ikke til å unngå.
Det hjelper opptredenen din å være i et sånt miljø.
Du trenger ikke å late som.
Velkommen til King's Landing.
De dyktige menneskene som skapte begravelsesscenen,-
-fra byggingen av vognen og de utrolig vakre hestene,-
-og så veloppdragne de var, og rustningen de har på seg...
Det gjorde meg målløs da jeg så det. Det er så utrolig vakkert.
Og så var det kostymene.
Jeg elsket slørene,-
-for jeg filmet begravelsen med 40 bilderuter per sekund-
-så vi kunne velge hvilke deler vi brukte i sakte kino.
Og slørene i sakte kino er helt nydelige.
Jeg ville også fylle luften...
De kaster humle, så når vi har øyeblikk i sakte kino,-
-har vi disse bitene som daler sakte gjennom luften.
Og det har en slags trist skjønnhet.
Og så var det protesen av Jaehaerys, det lille liket til Jaehaerys.
Jaehaerys var vår første skanning.
Vi la ham på et bord og skannet hele kroppen.
Vi hadde en dyktig person som ryddet opp i 3D-en-
-og lagde en vakker kopi av kroppen hans.
Så lot vi et firma utenfra lage formen og en silikonkropp.
Da silikonkroppen var klar,-
-måtte vi ta av hodet og sy det på plass igjen.
Vi testet flere ulike sømtyper fra middelalderen-
-og brukte metallringer for å holde sammen halsen.
Man skal se at hodet åpenbart er sydd på,-
-for dronningen vil vise hvor barbarisk Rhaenyra har vært.
Se nøye på Rhaenyra Targaryens verk!
Skamferer av de uskyldige!
Jeg så hvordan vi kunne veksle mellom begravelsen-
-og Aegon som skamslår Blood.
Og jeg begynte å tenke på rytmen til en tromme-
-og så matche trommeslagene til slagene fra stridsklubben.
Så jeg ba om en trommeslager som gikk fremst i følget,-
-slik at vi kunne bruke trommeslagene og gå inn i Helaenas hode-
-som er oppbyggingen til panikkanfallet hennes.
En forbannelse av Rhaenyra den uhyrlige!
Å spille det inn med Phia og se...
Å se sorgen hennes komme til live, det var tøft.
Det var vakkert og rørende.
De kuttet, og hun tørket tårene og sa:
"Jeg følte at du var moren min." "Flott", sa jeg.
Det var en begravelse, men det var gøy. Jeg og Phia kommer godt overens.
Mellom tagningene... Veldig trist.
Men vi sang sanger fra musikaler og moret oss.
Det var fint å bare kunne sitte og bli kjørt rundt i hest og kjerre.
Det er så vakkert filmet. Alle lagene med struktur.
Phia og Olivias opptreden. Jeg er så fornøyd med resultatet.
HENGE RUNDT
Å henge med rottefangerne var gøy på en morbid måte.
Det krever en hel landsby å skape en slik scene.
Vi ville ha en blanding av proteser, falske lik og ekte mennesker som hang.
Likene er fantastiske. Halvparten var ekte, men man måtte gå nær...
Jeg visste at det ene var en stuntmann da han begynte å le.
Han skulle ikke ha gjort det på film. Veldig uprofesjonelt.
-Hvordan føles det? -Veldig bra.
Rowley og teamet laget et trinsesystem der det så ut som folk hang.
Vi laget en metallramme som går over skuldrene.
Fra skuldrene var det kabler som gikk ned forbi hoftene.
Vi hadde stigbøyler under føttene,-
-så egentlig står man i en sele.
Man henger ikke. Det betyr at man kan henge der lenge.
Vi presser ned beina, og du løfter her.
Spenningen går herfra og helt ned til stigbøylene.
Det er som å stå i luften uten å stå. Det er faktisk nokså behagelig.
Vi skjulte kabelen inni repet, så det ser ut som repet henger selv.
Men vi hadde et trinsesystem, så vi raskt kunne løfte og fire ned folk.
Det første vi gjorde, var å se etter folk vi kunne bruke.
Vi hadde folk i skanningteltet vårt og hadde en løkke rundt halsen på dem-
-og dro i den for å få de rette hudfoldene.
De fleste gikk med på det. Det var ingen som klaget.
Danny var en av rottefangerne, og du ser hvor repet gikk rundt halsen.
-Jamie ga oss et fint dødsuttrykk. -Nå er det meg.
Og Danny... Vi beholdt den, for vi må nok la Danny beholde den.
Det er en ære å bli brukt i en slik serie.
Og å se det detaljerte arbeidet-
-som proteseteamet har gjort med alle rottefangerne.
Det er mange prosesser. Først må man skanne dem.
Så støper vi en modelleirefigur som vi finpusser,-
-støper den i silikon, maler den og fikser håret.
Så må de settes på en kropp, så det er nokså innviklet.
Det var flott å endelig se dem henge der.
Du ser på dem og tenker: "Det er ganske kult."
DEN STORE UTVIDELSEN
Jim Clay er en gærning på beste vis.
Han overgikk seg selv med Dragonstone, og vi har utvidet Dragonstone.
Ryan sa at Dragonstone skulle være med ganske tidlig i skriveprosessen.
Vi valgte å bruke den store scenen til å bygge settet.
I første sesong ser vi oftest bare rommet med det malte bordet i Dragonstone.
Det rommet kom fra "Game of Thrones", men det var på tide å utvide den verdenen-
-til et større område.
Vi ville ha et komplett sett med rom som hang sammen.
Det gikk fra rommet med det malte bordet til en sammensatt verden,-
-som omfatter korridorene, Rhaenyras soverom og biblioteket.
Vi har et sett som er en samling av flere mindre sett,-
-så man kan gå fra rom til rom, og seerne føler at de er i et ekte slott.
Det er helt vilt, for man kan gå hele veien.
Fantastisk.
Rhaenyra er en viktig rollefigur, så vi ville ha et rom som gjenspeilte-
-hennes unike personlighet.
Jim likte de katedralliknende, lange vinduene.
De har en asymmetrisk fasong, hvilket gjør dem interessante.
For Rhaenyra ville vi skape en følelse av historien-
-bak henne, familien hennes og Dragonstone.
Den store skulpturen i rommet er et tempel for forhistorien hennes.
Det er som inskripsjonene i egyptisk arkitektur.
-Klart. -13 Miller, første tagning.
Biblioteket skulle inneholde en stor samling av ruller-
-med all valyrisk historie i form av ruller.
Vi diskuterte hyllene og kom på ideen med ruterformede hyller,-
-og det ble et tema for hele rommet.
Og Claire ga det mange lag med elementer fra valyrisk historie.
Det var fenomenalt å lage settet.
Vi kombinerte fantastiske strukturer av marmor-
-med oransje i seg, som jeg tok fra det malte bordet,-
-fordi det er de rike fargene i varme, lys og ild.
Alle bøkene og dokumentene fungerer.
Timevis med arbeid har gått med på disse objektene.
Du har ravner med beskjeder som er skrevet fullt ut.
Og du har komplette familietrær, og alt er laget for hånd.
Alt er gjennomtenkt.
Hver eneste artefakt, farge, struktur og lille objekt er gjennomtenkt.
Detaljene og håndverket på disse stedene er helt utrolig.
Du trengte ingen fantasi for å forstille deg at du var der.
SØKEN ETTER KJÆRLIGHET
Bror!
Duellen mellom Erryk og Arryk er et stort øyeblikk i westerosisk historie.
Bror mot bror.
Det er en episk scene, for skuespillerne, Luke og Elliot, er brødre.
De er tvillinger, og de elsker hverandre.
Det er mye action med drager i serien, så det er gøy å se en sverdkamp.
Det var den første samtalen vi hadde. "La oss snakke om tvillingene."
Vi diskuterte hvordan vi skulle filme det, og hvordan kampen skulle se ut.
Rowley drev øvelser og iscenesetting med teamet sitt,-
-som så ble filmet og presentert for Clare.
Det ble finpusset, og så ble tvillingene med.
De utførte hele scenen selv.
De øvde på den, lærte den og kom i form til den.
Jeg gledet meg. Jeg og El har drevet kampsport.
Og vi er ganske aktive, så det fysiske var ikke en bekymring.
Vi måtte bare lære koreografien og gi alt vi hadde.
Vi måtte bare gjøre det så pent som vi kunne,-
-og så komme på settet og utføre kampen.
Heldigvis mistet vi ikke noen fingrer, så det gikk bra.
Vi visste hvor hardt Elliot og Luke ville jobbe.
De fikk bare ikke brase inn i krukken. Alt det andre gjorde de.
Stuntmannen Eddy, stakkars, braste inn i krukken så hardt. Knuste den.
Heller Eddy enn meg. Han gjorde seg virkelig fortjent til lønna.
Markør.
Vi var enige om å ha et øyeblikk der man ikke vet hvem som er hvem.
Man blir forvirret.
Selv om man følger med på koreografien, ser man at de får de samme skadene.
Hvis noen skulle gå gjennom det og si:
"Jeg vet at han er Erryk, for han fikk et kutt i beinet her",-
-eller "armen ble kuttet her", ville det ikke gå, for under kampen-
-får begge de samme skadene uten at vi sier at det er det vi gjør.
Hvem av dem er Erryk?
Det var poenget. Man skulle bli nøytral.
Og kampen skulle handle om dem.
Det er femte gang vi har blitt forvekslet i dag.
Vi holder alle på tå hev.
Hvem er best med sverd?
Hvem er best? Det kan diskuteres, men Elliot ville nok si ham,-
-for jeg traff ham et par ganger.
Jeg traff ham en gang, så han er nok best.
Hvis jeg kunne se forskjell på dem, kunne jeg kanskje si det,-
-men de er faktisk jevngode.
Luke og Elliot er fantastiske.
De er så fantastiske.
Det var alt jeg sa de to dagene til alle som ville lytte.
Ikke har de bare vært dyktige med Rowleys koreografi,-
-men følelsene de fylte den med, var et privilegium å se.
Vi ble født sammen.
Du skilte oss! Men jeg elsker deg fortsatt, bror.
Vi så splittelsen mellom dem og menneskeligheten de tilførte rollene.
De klarer det på en virkelig brutal måte.
Det var nok en imponerende scene regissert av Clare.
Clare er en vakker sjel.
Før vi filmet scenen, kom Clare bort til oss og sa:
"Scenen kalles 'søken etter kjærlighet'." Jeg syntes det var så søtt,-
-for den følelsesmessige delen av den var så viktig.
Så i tillegg til kampen måtte vi vise de rette følelsene.
Disse mennene hadde trent på kampen fra første dag,-
-og jeg tenkte: "Hva kan jeg tilføre?" med tanke på å gjøre den interessant.
I hele scenen så jeg etter øyeblikk der det var en forbindelse mellom dem.
Mens de hugger hverandre, og øynene deres møtes,-
-hva er spørsmålene deres, hva sier de til hverandre?
Og det er vanskelig fordi de elsker hverandre så dypt.
For meg var det en historie om broderlig kjærlighet.
Norske tekster: Nina Flesvik