Visu dienu skraidīju ar Jūrgaraini.
Nelaime, protams, var notikt, bet nenotiks.
Drošība "Pūķa namā" ir augstākajā līmenī.
Domājat, viņus nesodīja?
Man laimējās pašai to redzēt.
Vienmēr esam gatavi visiem izaicinājumiem.
Es taču esmu Tārgārjens, mazulīt. Vai ne?
Kad, saņēmis scenāriju, sapratu, ka filmēšu divas ainas ar Pediju,
biju sajūsmā.
Vai tu tā teici?
"Mantinieks viendienītis."
Es mīlu Pediju. Tiešām. Man viņa ļoti trūkst.
Trūkst gan seriālā, gan filmēšanas laukumā.
Visa tā, ko kadrā neredz.
- Nobildējāt? Jauki. - Paldies.
SAPNIS PIEPILDĀS
Raiens teica, ka es varētu atgriezties, bet es nesapratu - kā.
Pirmajā dienā, kad atgriezos, daži filmēšanas laukumā
izturējās mazliet...
Varēja just šo reakciju: "Karalis ieradies!"
Tas bija diezgan dīvaini.
Redzot šīs milzīgās statujas...
Pēc nāves biju pārtapis milzīgā statujā.
Kādas 20 reizes pagāju tai garām,
tad attapos un tāds...
Izstāstīju sievai.
Viņa teica: "Forši. Varam tādu dabūt?"
Es atbildēju: "Nē.
Nevaram to uzstādīt dārzā. To taču var redzēt no kosmosa!"
Ja sākumā nav izveidots mazāks modelis,
tad nevaram ātri izlabot kļūdas.
Pēc tam ar lielo priekšmetu jau viss ir skaidrs.
Mūsu galvenais tēlnieks perfekti atveidoja līdzību,
bet četrreiz četrus metrus lielā polistirola klucī
to nav tik viegli atdarināt.
Panākt līdzību ar konkrētu cilvēku ir daudz grūtāk.
Gadās, ka visi vaibsti ir atveidoti,
bet līdzības ar konkrēto cilvēku nav.
Tāpēc bija patīkami izjust lepnumu par savu darbu.
Dīmona sapņi ir interesants šīs sezonas aspekts.
Domāju, gan Pedijam, gan Metam bija svarīgi
piesaistīt šos sapņus realitātei.
Otrajā sapnī viņš sastop Viserīsu
sērojam par karalienes Īmas un dēla nāvi
pēc neveiksmīgā ķeizargrieziena, ko redzējām pirmajā sezonā.
Kāpēc mans dēls ir ietīts atejas lupatā?
- Šī aina, vai ne? - Jā.
Kluso māsu dekorācijā ir sveču siena,
un rekvizitoriem bija jānodrošina,
ka sveces pastāvīgi deg, bet tās izdega.
No rīta atnākam, un Vaņa saka:
"Paklau, svecēm jādeg visu dienu, jo tās izgaismo kadru."
"Man visu dienu jādedzina sveces?"
Un Vaņa tāds: "Jā!"
Varējām strādāt tikai tad, kad visas sveces dega.
Kamēr tās nebija iedegtas, nekādus lēmumus nevarējām pieņemt.
Tik daudz sveču!
Šaubos, vai visā Anglijā palikusi vēl kāda svece,
jo mūsu seriāls tās aprija kā sveču siseņi.
Es neuztraucos, jo paļāvos uz mūsu grupu.
Salīdzinot ar citām mūsu uguņošanām, tas bija...
Tas šķita ļoti droši.
Un tad sasodītie mati...
Sargi matus!
LAI SĀKAS NEMIERI!
Kaseresā filmējām kroņa septas eksterjeru.
Uz leju ved stāvas kāpnes.
Rikards Torns izved Alisentu no septas.
Laukā viņus sagaida liels pūlis.
Viena no sarežģītākajām ainām.
15-20 zirgu, 180 statistu, pusotra filmēšanas diena
un saule, kas pazūd.
Biju pārsteigts, ar kādu aizrautību, enerģiju un mīlestību
strādāja statisti.
Viņi to uztvēra ļoti nopietni.
Centās iejusties tēlā uz visiem simt.
Mēs lūdzām, lai katrs izveido savu mazo etīdi.
Vieni ķīvējas par pārtiku,
citi sarunājas vai skrien kur kurais.
Inscenējot nemieru ainu,
jau sākumā gribējām to filmēt gandrīz dokumentāli.
It kā mēs būtu reportieri, kas atrodas pūlī
ar rokas kamerām un garajiem objektīviem.
Tā kā triki un masu skati
bija iestudēti ļoti reālistiski,
šo pieeju izdevās realizēt.
Gribējām to filmēt ar vairākām kamerām,
lai viņa tiešām skrien lejā pa kāpnēm un darbojas bez pārtraukuma,
neapturot darbību, lai pārceltos uz citu rakursu.
Andrijs gribēja, lai izsalkušie ļaudis apmētā Alisentu ar zivīm.
Ar bojātām zivīm, jo labās būtu apēstas.
Mēs raizējāmies par to, cik reižu Olīvijai būs jātrāpa ar zivi.
Tie bija rekvizīti, bet vienalga pretīgi.
Mēs sajaucām metilcelulozi tādā kā rozīgi pelēkā pļurā.
Tad atradām vienu kaskadieri, zivju sviedēju.
Olīvija ir pasakaina
un ļoti dāsna aktrise.
Sak: "Jā, metiet man ar zivīm! Viss kārtībā. Nevajag dublieri."
Starp citu, zivju metējs savulaik bijis profesionāls kriketists.
Sakot, ka man galva apgriezās uz riņķi, es nejokoju.
Nofilmējām vienu piegājienu ar zivīm, un man tas šķita lielisks.
Bet Andrijs nebija gluži apmierināts, vajadzēja atkārtot.
Otrais trāpījums bija ļoti sulīgs.
Bija to vērts.
Viņi visu dienu skraidīja pa kāpnēm.
Jautāju: "Cik reižu mēs skriesim?"
Mēs daudz skrējām augšā lejā lielā karstumā, un es šajā kleitā.
Beigās Olīvija uz kāpnēm pakrīt.
Bija domāts, ka viņa krīt uz priekšu un piezemējas uz paklāja.
Rolijs tāds: "Krīti!" Es: "Jā, bet es skrienu pa trepēm!"
Viņš: "Viss būs labi. Krīti!" Nu labi...
Uzvilkām viņai ceļu sargus, un viņa ļoti pārliecinoši nokrita.
Ja aktrises karjera neizdosies, varēs strādāt par kaskadieri.
Bija labi. Bija labi.
Epizodes vidū vecs vīrs lūdz ēdienu.
Viņu tēloja rūdītais kaskadieris Terijs Keids.
Viņam ir ap 75, bet joprojām filmējas.
Viņš sagrābj Alisentu,
un karaļsargs viņam nocērt roku.
Tas satracina pūli, un sākas nemieri.
Bija izgatavota roka,
kuru izmantojām kadrā ar krītošo roku.
Nofilmējām kadru ar zilo piedurkni.
Nofilmējām, kā Terijs sagrābj Olīviju.
Tad nofilmējām, kā zobens nolaižas, apstājoties pirms Terija rokas.
Aiziet!
Visi šie kadri jāapvieno,
lai panāktu vēlamo efektu.
Par rokas nociršanu scenārijā ir tik daudz,
bet mēs filmējam šo īso skatu vairākas stundas.
Situācija strauji saasinājās. Kāds zaudēja roku.
Bija ļoti jautri. Atskatījos uz Fiju, mēs abas skrējām,
un viņai sejā bija plats smaids.
Tāds adrenalīna pieplūdums kā "amerikāņu kalniņos".
Es visu laiku ticēju, ka tas ir pa īstam.
Ja es apstātos, mani droši vien sabradātu.
Bija diezgan bailīgi.
Bet man šajā seriālā neiznāk daudz skriet,
tāpēc bija ļoti jautri.
Puika ir melis
Manekeni, triki, Olīvijas ieguldījums -
ļoti labs komandas darbs.
Režisors vienas dienas laikā izjūt visas emocijas.
Labi, ja beigās ir gandarījums.
Todien noteikti bija.
Labi, ļaudis, pusdienas pārtraukums! Paldies.
NOST AR SUDRABA MATIEM!
Alins un Ādams no Hallas, Korlīsa bastardi.
Katrs izturas pret Korlīsu citādi.
Alinā rit Tārgārjenu asinis.
Viņam ir sudraba mati,
kurus viņš katru dienu skuj, lai neviens tos nepamana.
Normāli cilvēks var noskūties tikai vienu reizi,
tad jāgaida pāris mēneši, līdz mati ataug.
Atceros, ka lasīju un domāju: "Kā viņi to panāks?"
Lasot scenāriju, domāju:
"Tur vajadzēs... Kā mēs to panāksim?"
Aina, kurā Alins no Hallas skuj matus,
bija viena no sarežģītākajām šajā sērijā.
Par nemieriem Spānijā spriedām tikpat daudz kā par matu griešanu.
Grimētāji un frizieri ir augstā līmenī.
Un viņi piedāvāja foršu ideju.
Manu galvu apsmidzināja ar baltiem matiem,
kas slējās gaisā.
Tad es ar trulu bārdas nazi un ūdeni varēju tos nokasīt.
Izskatījās kolosāli.
Beigās izmantojām dublieri no rekvizītu nodaļas,
kurš bija ļoti līdzīgs Abubakaram.
Mums bija jaukais Stefs, grupas dalībnieks,
kurš te staigāja savā nodabā.
Valdo viņu bija noskenējis, lai izmantotu par žurku ķērāju.
Ja redzat kādu griežam matus, tad tas ir dublieris.
Es nekad mūžā neesmu skuvis galvu.
Bet Alins to darīja katru dienu bez izņēmuma.
Tāpēc bija jāizskatās, ka šīs kustības ir ierastas.
Viens mūsu bārddzinis pat konsultēja, kā pareizi jāskuj galva.
Asmenim jābūt slapjam, vai ne?
Es saslapinu asmeni, piespiežu un laižu lejā...
Nē, mitrina matus.
Es samitrinu matus. Tie ir mitri.
Labi, ka apkārt bija īstie padomdevēji.
Man nevajadzēja domāt par tehniku.
Varēju domāt par ainu un tēlojumu.
Mēs redzam Abu, seko Stefana tuvplāns.
Pēc tam Marka roka ar bārdas nazi.
Vienam risinājumam vajadzēja četrus cilvēkus.
Tagad es vairs nevarēšu brīvi staigāt ar atklātām rokām,
jo visi tās ievēros un pazīs.
Pat es, Klintons, domāju:
"Kāpēc jāskuj tik skaisti mati?"
Ja man tādi būtu, es ar tiem lepotos.
- Izslienies! - Jā. Būs...
Jā. Lepni!
SĪRS STEFONS LIESMINS
Rinīra izmisīgi meklē pūķu jātnieku.
Valīrijas tempļa hronikās
viņa izlasa, ka Dārkliniem senčos bijuši Tārgārjeni.
Tāpēc viņai šķiet,
ka Dārklins varētu kļūt par Jūrgaraiņa jātnieku.
Mēs jūtam, ka Jūrgarainim trūkst jātnieka.
Rinīrai šķiet, ka viņš ir vientuļš,
tāpēc viņa piedāvā kompanjonu sīru Stefonu Dārklinu,
kurš kļūst par sīru Stefonu Liesminu.
Pūķukalna alā tika ieguldīts liels darbs.
Vajadzēja atrast pareizo telpu un tiltiņa augstumu,
uzstādīt dzēšanas sistēmas, lai var rīkoties ar uguni.
Daudz darba no tehnikas un loģistikas viedokļa.
Pūķukalns ir liels alu tīkls.
Kas varētu savienot to ar telpām, kurās dzīvo cilvēki?
Milzīgajā alā varētu būt tilts,
un pūķi varētu staigāt pa to.
Džima Kleja dekorācija ir 4,5 metrus gara un piecus metrus augsta.
Sākumā visi jautāja, kāpēc tā ir tik augstu.
Bet atliek tur nostāties, lai saprastu, kāpēc.
Pārņem bailes.
Tas bija tik augstu, ka uztraucāmies ne tikai par uguni,
bet arī, lai kāds nenokrīt zemē.
Šis ir Rinīras pirmais mēģinājums,
un mēs nezinām, kas ar Dārklinu notiks.
Tāpēc Rinīrai par viņa nāvi vajadzēja būt tik pārsteigtai,
cik vien iespējams.
Kā jums šķiet? Vai tas ir līdzīgs man?
Varbūt deguns...
Varbūt tas ir lielāks, ne?
Triku maska aizsargā kaskadieri,
tāpēc silikonam jābūt biezam.
Tāpēc tā drīzāk būs līdzīga
atveidojamajam cilvēkam pēc bišu uzbrukuma.
Gandrīz Maikls Maierss.
Godīgi sakot, kad viņš aizdegsies,
jūs pamanīsiet vienīgi to, ka viņam ir melni mati un divas ausis.
Pārējo paveiks iztēle.
"Troņu" astotajā sezonā mēs atklājām, ka mulāžas
ir kā ugunsdrošās maskas, jo silikons sargā seju.
Šogad jau bija skaidrs, ko darīsim.
Uzskatīsim, ka cilvēki jau pabijuši liesmās,
viņi ir apdeguši un zaudējuši matus.
Valdo komanda izgatavoja maskas, kas nosedz ausis,
jo tieši tās vienmēr apdeg, ja dedzina bez maskas.
Tālāk tā sniedzas līdz skaustam.
Tā varējām aizdedzināt cilvēku, kuram nav maskas.
Diezgan novatoriska pieeja.
Uguni! Un aiziet!
Domāju, ka nazis jau ir te. Šādi.
Mulāža uz mulāžas.
Vispirms jāpielīmē kakls.
Ar caurulīti, kas stiepjas pār muguru,
ārā no biksēm, un galā ir sūknis. Kad tiek pielaista uguns,
viņam jāatrod īstā vieta, jāpārgriež rīkle un jānokrīt zemē.
Un viss gāžas laukā.
To darīja Levins. Mums tas bija jāizgatavo,
bet Levinam degošam jātrāpa visās atzīmēs.
Un viņš, protams, neko neredz.
Jā, visu cieņu Levinam.
- Levin, viss kārtībā? - Jā. Viss labi?
Es domāju, ka esmu gatava uz visu,
bet, redzot to, nodomāju:
"Izrādās, ka es negribu, lai mani aizdedzina."
Mēs gatavojam savu ugunsdrošo gelu.
Viņiem ir sava aizsardzība.
Nodeg tikai virskārta, nevis kostīms.
Gelu uzziež apakšā un arī uz kostīma.
Tad specefektu komanda nozieda viņus ar alkoholu un palaida.
Mēs viņus aizdedzinām ar liesmu metēju. Tas ir biedējoši.
Izmantojam platformu un vielu, kas atgādina pulveri vai putekšņus.
To izšauj un vienlaikus aizdedzina.
Deg ar tīru, dzeltenu un ierobežotu liesmu.
Bet panikā krist nedrīkst. Tas izskatās slikti.
Jāsaglabā pozitīva attieksme:
"Jā. Būs lieliski. Viss būs labi."
Apšļākt otru ar aizdedzinātu benzīnu ir pret cilvēka dabu.
Vai ne? Mēs to izplānojam, uzbūvējam,
atrādām Rolijam. Saģērbjam manekenus,
nostādām tos, apšļācam, parādām viņam, kā deg.
Viņam patīk vai nepatīk...
- Tad ņemam īstus cilvēkus. - Aiziet!
Viens. Divi. Trīs. Četri. Pieci. Seši.
Septiņi. Astoņi. Deviņi. Desmit.
Dzēst, dzēst, dzēst!
Dzēšot arī ļoti jāuzmanās,
jo var uzpūst kaut ko degošu citiem.
Ja viņus nenodzēš, degšana turpinās.
Mēs viņus apsedzam ar aukstiem dvieļiem un tā tālāk.
Atvēsinām.
Ja parāda... zinām, ka viss kārtībā.
Es noteikti tuvākajā laikā nekļūšu par kaskadieri.
Tas ir sviests! Es pat te jutu karstumu.
Aizdedziniet viņus!
Filmēt īstu darbību vienmēr ir labāk.
Arī uguni.
To ietekmē vējš un kustība, tāpēc ir grūti...
Ar datoru ģenerēta uguns joprojām neizskatās pārliecinoši.
Līdz galam noteikti ne.
To var uzlabot, bet īstu liesmu vēl nav iespējams aizstāt.
Varbūt pēc 20 gadiem mēs cilvēkus vairs nededzināsim,
bet pagaidām, paldies dievam, mums sanāk labāk.
- Tu esi sīksts! - Paldies, Lev. Malacis!
NOĶER UN IZSVĒPĒ!
Ādams pēc zvejas iet mājās,
un viņu sāk vajāt Jūrgarainis.
Tu skaties kadru plānu un domā: "Nav slikti!"
Skaties tālāk, bet aina turpinās un turpinās.
Aina turpinās. Un vēl turpinās.
Parasti mēs plānojam maršrutu atkarībā no fona.
Un bieži šis maršruts ir ļoti neērts
vai neparocīgs aktierim.
Klintons ir fantastisks aktieris, izcils sportists, pats izpildīja trikus.
Piedāvājām dublieri, bet viņš teica: "Nē, es pats."
Kad aktieris grib pats izpildīt trikus, es pie monitora daru tā...
Klintons bija lielisks, viņš ir izcilā fiziskā formā.
Mēģinājām filmēt garus kadrus, garus gājienus.
Tas bija jāatkārto pāris reižu. Jāskrien augšā kalnā,
lejā no kalna - to varēja tikai ar viņu.
Nezinu, vai cits aktieris to spētu.
Un viņš ikreiz darīja to ar prieku.
Aina ar Jūrgaraini bija sapņa piepildījums.
Ko mēs visi iztēlojamies,
kad bērnībā rotaļājamies?
Pūķi, protams.
Beigās ir skats, kā viņš noveļas no klints.
Tā bija īsta klints, kuru apsedzām ar gumijas klinti.
Viņš bija lielisks. Īsts cilvēks kadrā vienmēr izskatās labāk.
Vizuālie efekti piekombinēja pūķi.
Mēs viņu filmējām ar dronu.
Izveidojām drona kadru, sekojām viņam cauri mežam.
Bijām uzstādījuši lielgabalus, kas šauj atlūzas un zarus.
Aiziet!
Tā ka bija arī reāli efekti.
Kad pūķis laužas cauri kokiem, sarīkojām sprādzienu.
Tā ka bija ne tikai digitālie efekti.
Kad pūķis jau ir aci pret aci ar Klintonu,
tad gan ņēmām talkā manekenu,
kur Klintons sastopas ar pūķi deguns pret degunu.
Šo ainu kadrējot, veidojot datormodeli un tāmi,
sapratām, ka būs iespaidīgi. Sekoja filmēšana.
Gāja apbrīnojami labi.
Bet pēcapstrādē izskatījās tik labi, ka aina kļuva divreiz garāka.
Divreiz vairāk kadru ar pūķi.
Un, ziniet, katrs kadrs ar pūķi ir ļoti dārgs.
Gandrīz tas pats, kas turēt pūķi īpašumā.
Apbrīnojami dinamiska aina.
Filmējām to līdzīgi
kā ainu ar Dārklinu mirkli pirms viņu sadedzina.
Tā apraujas brīdī, kad pūķis piegrūž Ādamam purnu,
lai skatītāji min, kas notiks tālāk.
Subtitrus tulkoja: Dace Andžāne