MAE MARTIN: SAP
-Isuse! Majko draga! Mae! -Oprosti.
-Marshmallow? -Ne bih, hvala.
-Gumicu? -Može, hvala.
-Dobro. -Hvala.
Vrijeme je za priču!
-Super! Smjestit ću se. -Dobro.
Mae, upravo sam dobio novi!
Nadam se da si spremio slike s vjenčanja.
-Možeš li me najaviti? -Dobro.
-Može s onim: „A sada…”? -Može.
Hvala.
A sada, molim vas da zaplješćete
i poželite dobrodošlicu na pozornicu jedinoj, jedinstvenoj
Mae Martin!
Bok!
Kako ste?
Hej.
Bok.
Drago mi je što vas vidim!
Ajme! Ovo je zakon!
Puno vam hvala što ste došli.
Što je… Okej.
Toliko vam toga moram ispričati!
Kako se svi vi zovete? Da počnemo…
Neka na tri svatko kaže svoje ime. Spremni? Je'n, dva, tri!
Zdravo, ja sam Mae.
Oduševljena sam što sam u Kanadi. Zaista…
Ja sam Kanađanka. Prava Kanađanka.
Ali već 12 godina živim u Engleskoj.
Živim u Londonu. Zato malo zvučim kao kreten.
Imam blagu
intonaciju, kao Madonna. Trudim se da se to ne čuje.
Jako mi je žao.
Ali tata mi je Britanac. Baš pravi Britanac.
Moj tata je mističan britanski džentlmen.
Čaroban je!
Voli proučavati Mjesečeve mijene. Voli Mjesec.
Zna sve ptice koje mu slijeću u vrt
i ima poseban odnos sa svakom pticom.
Cijelo mi je djetinjstvo bilo prilično mistično.
Ovo je najbolji primjer.
Kad sam imala oko osam godina,
tata je vozio brata i mene na karate.
Vrlo kanadski prizor.
Pet popodne, Sunce već zalazi.
Pada snijeg, na autocesti smo. Idemo u dvoranu za karate.
Ja i brat na stražnjem sjedalu. Ja imam 8, brat 12 g.
Ja sam bila zeleni pojas, a moj brat žuti.
Bio je četiri godine stariji, dva pojasa slabiji.
Nije to važno, ali eto, samo da prijavim.
Vozili smo se autocestom kadli odjedanput
moj tata panično skrene u zaustavni trak.
Gume škripe, ljudi trube.
Opasno je. On stane i jako potreseno kaže:
„Žao mi je, djeco, ali moramo izaći iz auta.”
Nama ništa nije jasno. Izađemo iz auta.
Stojimo kraj autoceste na snijegu.
Moj brat ima 12 godina i jako mu je neugodno.
U odijelu je za karate. Ljudi prolaze: „Ma zar je on to žuti pojas?”
„Samo malo… Izgleda starije.”
„Vratit ćemo se da to provjerimo.”
Mi pitamo što se događa, a tata će:
„Upravo sam vidio mladi Mjesec kroz staklo.”
Vidio je tanki srp mladog Mjeseca kroz vjetrobransko staklo
i morali smo stati, izaći iz auta
i nakloniti se Mjesecu tri puta.
Morali smo obaviti cijeli obred.
Reći: „Dobra večer, gospođo Mjesec.”
Mistično iskustvo! Zaista je lud za Mjesecom.
Nedavno sam bila doma kod roditelja.
To je dom u kojem sam odrasla.
Tu kuću imaju odavno prije mog rođenja.
U kuhinji sam s mamom i tatom.
Tata mi priđe i kaže: „Nađimo se u radnoj sobi u suton.”
Odem mami i pitam je:
„U koliko sati je suton?”
„Nemam pojma,” kaže ona.
Odem u radnu sobu.
Upotrebljavala se za svašta. Bila je gostinjska soba.
Tata je ondje s čašom vina. Gleda kroz prozor.
Htio mi je pokazati obitelj rakuna koja živi na drvetu
u susjedovom dvorištu.
Pojave se svake večeri u suton, a on ima odnos sa svima njima.
Stojimo, čekamo rakune
i on sanjivo kaže:
„Znaš li da si začeta u ovoj sobi?”
A ja, ono: „Aha!”
Ne volim ga poklopiti kad je u ranjivom raspoloženju.
Zato upitam: „Sjećaš se baš te noći kad ste me začeli?”
A on izgovori rečenicu koja me zaista proganja
još otad.
„Naravno da se sjećam. Dobro je se sjećam.”
Rekao je ovo:
„Mjesečina je obasjavala guzu tvoje majke.”
Obasjavala…
Mislim da ne shvaćate potpuno.
Ja sad znam u kojem sam položaju začeta.
I zgrožena sam.
Nitko ne želi biti začet u psećem položaju.
To je tako grozno!
Želite biti začeti kad su licem u lice!
Kad su oči u oči!
Da trenutak ejakulacije bude:
„Svjesno odlučujemo
začeti novi život.”
A ne, ono: „Grizi jastuk!” Užas!
Grozno. Kao da…
To je promijenilo način na koji se doživljavam.
Ja sam dijete iz psećeg položaja.
Zapravo ima smisla.
Svašta objašnjava.
Utjecalo mi je na držanje. Malo sam…
Držim se pogrbljeno.
Mislim da vani mogu prepoznati drugu djecu iz psećeg položaja.
Sto posto!
U podzemnoj neki…
Puše. Mislim si: „Taj si.”
Ili mi u baru barmen kaže:
„Netko ti šalje piće.” Ja pogledam, a ono…
Dijete iz psećeg položaja.
Ima nas i ovdje! Vidim vas. Nekoliko.
Kad god se vratim doma roditeljima, dogodi se tako nešto.
Nešto što mi poremeti poimanje stvarnosti.
Moji roditelji imaju anegdotu
i tu priču pričaju moj cijeli život.
Jedanput na godinu ispričaju to na večeri nakon nekoliko pića.
Ja poludim zbog toga
jer ne vjerujem da to može biti istina.
Zašto mi to onda rade? Zašto?
Brat i ja se baš naljutimo.
Ispričat ću vam priču pa procijenite sami je li istina ili nije. Dobro?
Dobro. Dakle, moji roditelji se kunu,
kad su bili u kasnim dvadesetima, da su se vozili kroz sjeverni Ontario
zavojitom cestom kroz šumu
i provezli su se ispod losa.
Kunu se!
Mama kaže da su se vozili zavojitom cestom,
los je bio okomito na cestu
i provezli su mu se ispod trbuha.
Potpuno suludo!
Ono, o čemu vi govorite?
To je tako…
Čak izvede zvuk krzna s losovog trbuha
koje lagano dodiruje krov auta.
Ovako…
Možete li zamisliti?
Kada to čujem, imam osjećaj da sam luda.
A i mog brata to razgnjevi.
Kad sam prošli put bila doma, brat i ja odlučili smo to istjerati na čistac.
Htjeli smo saznati je li to moguće.
Istražili smo i našli visinu Toyote Tercel.
Taj su auto vozili.
Dakle, visinu krova auta.
Našli smo i najvećeg ikad zabilježenog losa.
I razbjesnilo nas je
što su mogli za dlaku proći.
Mogli su za dlaku proći!
Da su slučajno naišli na najvećeg zabilježenog losa,
valjda su mogli proći.
Suludo.
Mislite li da je to istina? Da čujem.
Stvarno? Da vas čujem ako mislite da seru.
Vidite?
Ne znam. To mnogo govori o vašem pogledu na svijet.
Ako vjerujete u losa, mladi ste u srcu.
U vama još ima mrvica djetinjeg oduševljenja životom.
A ako ne vjerujete u losa… Ovih godina nije mi bilo lako.
Nije bilo lako! Ajme!
Zaista nije. Snalazimo se kako god znamo.
Sve samo da se razvedrimo.
Otac mi je nedavno poslao članak iz novina.
Rekao je: „Ovo će ti se svidjeti.
Poistovjetit ćeš se s ovim.” Tim riječima.
„Poistovjetit ćeš se s tim.”
Ovo je priča i stalno mi je u glavi.
Ispričat ću vam je.
Dogodila se u Nizozemskoj
u jednom malom gradu.
Jedna obitelj primijetila je da ne primaju nikakvu poštu.
Shvatili su da dugo nisu primili nikakvu poštu.
Prošli su tjedni.
A oni nisu primali čak ni račune.
Ni letke u pošti. To im je bilo čudno.
Pitali su susjede: „Primate li vi poštu?”
Susjedi: „Ne! Čudno! Već dugo ništa!”
Odu oni u poštanski ured i razgovaraju sa šefom.
Sa šefom za poštu.
Znate, šef za poštu!
Moraš ga pobijediti
da prođeš 10. razinu.
On je…
Kažu: „Ne dobivamo poštu. Zašto?”
On kaže da će istražiti.
Ode do poštara koji je zadužen za tu ulicu.
Ne sjećam se kako se zove. Nazovimo ga Gary.
Kaže: „Gary, ljudi kažu da ne dobivaju poštu.
Što se događa?”
Gary se čudnovato odmah počne braniti.
Kaže:„Ne znam. Ja dostavljam poštu.
Ako je ne dobivaju, nitko im ne piše.”
Oni ga gledaju.
Šef kaže: „Dobro, Gary.”
Ali njegove kolege pita: „Što je s Garyjem?”
Gary se čudno ponaša.
Odluče da će ga držati na oku da vide što se događa.
Idući dan
Gary dođe na posao. Prvi znak za uzbunu.
Uzme poštu i ode u svoj auto.
A ne u poštanski kamion.
I odveze se iz grada.
Jebote, pomisle. Krenu za njim,
a on se odveze u šumu u Nizozemskoj.
Oni ga prate s udaljenosti.
Gledaju ga kako se parkira. Drže ga na oku.
Vide kako izlazi iz auta.
Uzme veću s poštom i ode u šumu. Nema ga 45 minuta.
Vrati se bez vreće.
Uđe u auto i odveze se.
Oni uđu za njim u šumu.
Zamislite, ovo je prizor koji su zatekli.
Divno. Sunce se probija kroz krošnje.
Maglica se diže s mahovine.
U pozadini je jedan los. Ogroman.
Nadvisuje drveće. Zaista.
I dokle god im pogled seže,
vide na stotine hrpica svježe iskopane zemlje.
U urednim se redovima nižu kroz šumu.
Razgrnu zemlju.
Gary je zakopavao poštu.
Već jako dugo!
To se očito događa već dugo i sad se još pojačalo.
Jebote, pomisle.
Idući dan na poslu mu pristupe.
Nježno!
Nježno mu priđu: „Hej, Gar.
Primijetili smo da zakopavaš poštu.
Pa se pitamo zašto to radiš.”
U članku je ovo bio točan citat poštara
koji odgovara na pitanje zašto zakapa poštu.
Ovo je rekao.
„Učinio sam to jedanput i dobro sam se osjećao.
I sada to, eto, radim.”
Obožavam ga!
On je moj junak!
Ljudi, Gary je završio u zatvoru!
Na osam mjeseci! Da!
Nema zajebavanja s poštom. To je savezni prekršaj.
Otišao je u zatvor. Htjela sam mu pisati, ali nisam ga htjela uzrujavati.
Htio bi zakopati to pismo.
Ali nikad nisam osjećala da me otac više doživio.
To je…
Nije bilo lako! Trudim se opet živjeti normalno
i osjećati žar kao prije pandemije.
Osobito mi je teško pronaći taj žar u ljubavnom životu.
Ne znam je li ikome drugom tako.
Izlasci poslije pandemije…
Imam 35 godina.
U ranim 20-ima bila sam tako romantična! Silno sam htjela naći pravu osobu.
Moji roditelji se jako vole i oni su mi bili uzor.
Netko me pita: „Koliko je sati?” A ja: „I ja tebe volim.
Je li to…
I…
I želim ići s tobom.
Kamo idemo?”
Sad sam malo… ne znam.
Prošlo ljeto izlazila sam s krasnim muškarcem, ako možete vjerovati.
Ne pitam
možete li vjerovati da muškarci mogu biti krasni.
Naravno da mogu.
Nego vjerujete li da sam ja…
Ja i taj tip hodali smo šest mjeseci.
Bilo je lijepo! Ali ja imam 35 g., a on 36.
Oboje sad već imamo bitne bivše partnere.
Shvaćate? Nikad nećemo biti bitan bivši jedno drugom.
Nikad nećemo jedno drugo pošteno traumatizirati, tako da…
čemu onda sve?
I…
Jedne večeri bili smo u krevetu i čavrljali.
Lijepo smo i neobavezno čavrljali. Nikakve teške teme.
Ali pita me: „Ako budemo imali djecu, kako će se zvati?”
A ja, ono…
„Ne znam.”
Taj sam razgovor vodila s već toliko ljudi!
Rekoh mu: „Ne znam.
Daj da prođem kroz groblje mrtve hipotetske djece
da dođem do nove hipotetske djece.”
Prolazim kraj duhova…
„Gle, Olive i Basil, blizanci!”
Kažu: „Nas si zaboravila!”
A ja: „Odjebite!”
Eno male Clementine. Nju sam poslala u privatnu školu.
Glava joj je probijena klarinetom.
„Dođi se igrati!” A ja: „Ne!”
Napokon nađem novu hipotetsku djecu.
Kažem: „Nemam više kreativne energije
da im dam imena. A da ih oboje nazovemo Ian?”
Jeste li znali? Ovo je istina.
U 2018. godini nije se rodio ni jedan novi Ian.
Časna riječ! U 2018. nije registriran ni jedan novi Ian
na planetu Zemlji. Istina!
Ako sad ovo gledate
i grozan vam je nastup, bar to zapamtite.
Znate što mislim kad kažem bitan bivši?
Imate bivše partnere, okej.
Dobro. U redu.
„Da, znamo!”
Imate normalne bivše i imate bitne bivše.
Kada dođete do neke stranice u knjizi svog života…
Uđete u neke godine kad morate prihvatiti
da do kraja života, na spomen nekih imena
svi organi će vam se rastopiti…
I ispasti kroz vaginu.
Ili šupak ako nemate…
I morate nositi sa sobom plastičnu vrećicu za slučaj da morate skupiti…
Odvratno.
Imam nekoliko bitnih bivših partnera, ali taj jedan…
Ispričat ću vam priču.
S tom bivšom bila sam u intenzivnoj vezi četiri godine.
I to je bila tajna veza
jer je to bila njezina prva neheteroseksualna veza.
Nije htjela da ikom kažemo. A živjele smo zajedno.
Bilo je stresno. I ona je prekinula sa mnom, a to se ne smije.
Mislila sam da sam joj to jasno dala do znanja.
Prekid se dugo razvlačio.
U vrijeme priče nisam je vidjela godinu i pol ni bila s njom u kontaktu.
Bila sam u Londonu, imala nastup i te se večeri osjećala baš dobro.
Razumijete? Baš sam se bila ošišala, svježe se ostrigla. Znate taj osjećaj?
Nosila sam izglačanu, crnu majicu…
Izglačaniju od ove. Ispričavam se.
Ova je zgužvana.
Prava sam Zgužvidreta.
Sjećate li se Cvilidrete?
Što se s njime dogodilo? Bilo ga je svugdje.
Stalno smo razgovarali o njemu. Kad si dijete,
Cvilidreta ovo, Cvilidreta ono…
A sad nikad ne čuješ za njega!
Shvaćam.
Teško je ostati relevantan.
Pao je u zaborav.
Uglavnom, te se večeri osjećam dobro, čista sam i uredna,
svježe podšišana.
I sa mnom je bio moj najbolji prijatelj Joe.
Slušao me u publici.
Volim kad je u publici. Velikodušno se smije.
Pravi je anđeo. Moj najbolji prijatelj.
Obavim nastup, prođe dobro.
Poslije odem u garderobu da se nađem s Joeom.
„Baš je bilo dobro,” kažem mu.
Ali on je zelen.
Potpuno je problijedio i kaže:
„Ona je ovdje.”
A ja: „A, jebote.”
Odmah znam na koga misli.
Kaže mi: „Ona je gore.
Ne zna da si ovdje. Došla je u bar na piće
sa zajedničkim prijateljima.
Hajde da se iskrademo.
Hajde da se zabavimo. Otići ćemo u neki drugi bar.”
Razmislila sam o tome.
I onda sam pomislila: „Ne.
Danas se ne želim zabaviti.”
Rekoh: „Otići ćemo gore.”
Odemo. Samopouzdana sam. Vidim je sa zajedničkim prijateljima.
Bili biste ponosni na mene. Priđem joj, potpuno sam kul.
Što to znači?
Priđem…
Samopouzdano joj priđem.
Osim toga, imam faktor iznenađenja. Ona ne znam da sam ovdje.
Mislim da ću dobro proći. Priđem joj: „Bok.”
Naši zajednički prijatelji
znaju da je prekid bio gadan i vide me kako dolazim.
Pitam: „Kako si?”
Iznenadi se: „Bok!” Ustane, zagrlimo se.
Lijepo je. Ja kažem: „Drago mi je što te vidim.
Čujem da si dobila ulogu, super.”
Ona: „Da, i ja tebi čestitam.” Ja: „Super.”
Sve ide dobro, ali onda pomislim:
„Ja moram prekinuti ovu interakciju.”
Moram zadržati kontrolu nad situacijom.
Razgovaramo pa ja kažem: „Drago mi je što sam te vidjela.”
Ona će: „Želiš li sjesti?”
Ja: „Ne, s prijateljima sam za šankom.
Ali bilo mi je drago.” Opet se zagrlimo, sjedne.
Ja hodam prema šanku, a ona pogledava prema meni
dok hodam prema šanku.
I dok hodam, odjedanput shvatim:
„Koji prijatelji za šankom?”
Za šankom nema prijatelja.
Joe je sjeo za njezin stol!
Izdajica!
Prekrižila sam ga.
U panici sam jer ona još gleda.
Ja hodam prema šanku.
Na svu sreću, u zadnji čas ugledam tri cure koje su bile na nastupu.
Sjedile su u prvom redu.
Prilazim šanku.
Hvala Bogu, jedna kaže: „Super nastup večeras.”
Pa pomislim…
Mislim da je ona od te interakcije
htjela i očekivala ovo:
„Super nastup.” „Hvala. Hvala što ste došle.”
A dobila je nešto jako intenzivno.
Kažem: „Bok! Kako si? Kako se zovete, čime se bavite?”
Čudno taktilan pristup!
Stavim im ruku oko ramena i glavu na rame.
Malo su ustuknule i rekle da razgovaraju.
Hvala Bogu, počnemo razgovarati, lijepo se družiti.
Kriza spriječena!
Pitale su me želim li piće, naručim. Pijemo…
Kadli osjetim tapšanje po ramenu. Okrenem se i vidim svoju bivšu.
Ovaj put ona ima faktor iznenađenja jer je nisam očekivala.
Kaže: „Oprosti što prekidam, ali ja sad idem.”
Ja kažem: „Da!” I zagrlimo se.
Rekla je nešto grozno tipa:
„Sigurno će nam se putovi opet sresti.” Znate?
Nešto na tu foru.
Organi mi se tope. Vadim plastičnu vrećicu.
Zagrlimo se i ona odlazi.
Okrene se i još se pozdravlja s ljudima.
A ja se okrenem natrag „prijateljima”.
Odjednom me preplave emocije.
Ustave se otvore
i počnem ridati.
Lice mi se zgrči i ja doslovno…
A one: „Jesi li dobro?” A ja…
„Smijte se!”
Psihotično ponašanje!
Doslovno kažem: „Smijte se, jebo vas!”
A one sve…
Ova priča zapravo nema poantu.
To je kao neka vinjeta.
Da ilustrira razinu emocija na kojoj živim.
Imam puno osjećaja. Imate li vi?
Iscrpi te to!
Osjećaji me ispunjavaju do ruba!
Uvijek vizualiziram
Campbellovu juhu od rajčice.
Znate na što mislim?
Campbellova juha. A ja sam puna do ruba.
Do vrha lubanje. I nastojim sve zadržati unutra.
Da mi se ne razlije iz otvora
dok kročim kroz život. Tako zamišljam svoje osjećaje.
Netko samo treba reći: „Kako si?”
I izleti mi na uho.
„Ajme!” A ja se ispričavam.
„Nije to zbog tebe!”
Nedavno sam našla psihoterapeuta.
Da, da.
Morate ga naći, ljudi. Zaista.
Ako želite kukati onoliko koliko ja kukam,
nažalost, morate ga naći.
Da.
Moji prijatelji počeli su mi govoriti
da platim nekomu za ono što očekujem od njih.
A ja: „Ajde dobro.”
Našla sam terapeuta. Pametan je i razgovaramo preko Zooma.
Rekao je nešto zanimljivo: „Zapamti, ti nisi osjećaj.
Da, osjećaji te proždiru, ali ti nisi taj osjećaj.
U tebi, i u svima, postoji mirno, neutralno, vječno ja.”
Iskusiš osjećaje, ali te ne proždru.
Rekao je: „Nemoj se poistovjećivati s osjećajima.
S tjeskobom, ovim ili onim. Nemoj da te osjećaji proždiru.
Radije ih znatiželjno promatraj.”
Jeste li to već čuli? Valjda biste trebali ovako reagirati: „Hm!”
„Sada doživljavam
bijes.
Vrlo zanimljivo!
Vrlo zanimljivo.”
Doživjela sam nešto čudno
tijekom pandemije, koju sam cijelu provela u Londonu.
Bila sam u svom stanu u kišnom Londonu… godinama.
Primijetila sam neočekivan osjećaj koji izlazi na površinu.
Zašto osjećam da mi je neugodno?
Probudila bih se s tim osjećajem.
Naravno, puno sam vremena bila u stanu.
U dnevnoj sobi. I u spavaćoj sobi.
Pa rekoh, možda je to zato.
Strpljenja.
Nije li neugodno što smo odrasli,
a još imamo sobe?
Dobro. Čekajte.
Ono: „Ovo je moja soba.
Ovo je moja soba!
Ne ulazi mi u sobu!”
Osjećaš se neugodno! „Moram pospremiti sobu.”
Molim vas. Naravno, prihvaćam i razumijem da trebamo sobe.
Trebaju ti četiri zida među koja ćeš uvečer položiti umornu glavu.
Ali meni je neugodna spoznaja to
što uređujemo sobe tako da budu odraz naše osobnosti.
Ono: „Ja sam ja.” Zar ne?
„U ovoj sam sobi svoja.”
Neugodnjak!
„Imam svjetiljku od himalajske soli.
Imam. I ja sam ja.
Imam svoju sliku na zidu i…”
Kad pročitaš knjigu, nikad je ne baciš!
„Stavit ću je na policu.
Ovo je moja osobnost izložena da je svatko vidi.
Nitko drugi nije ja.”
I onda pomislim… Ovo je malo apstraktno.
Ali naš mozak i um pomalo su poput naših soba.
Namještamo ih iskustvima koje skupljamo
i njima gradimo ono što smatramo identitetom.
Samo to radimo.
Lovci smo na iskustva i stavljamo ih na police u glavu
da kažemo: „Ja sam ja.”
Vizualiziram da je svako iskustvo koje skupimo
poput snježne kugle.
Pa kažemo:
„Jedanput sam vidjela Antonija Banderasa na aerodromu.
Ja sam ja i nitko drugi nije ja.”
A onda,
sva ljudska interakcija je…
To sam primijetila po završetku pandemije. Sva ljudska interakcija je
da jedni drugima pokazujemo svoje snježne kugle.
Izmjenjujemo se kao neki jadnici!
Netko vam pokazuje svoju snježnu kuglu,
a vi nastojite slušati.
To je priča o tulumu otprije pet godina.
A vi: „A ti si ti.
Da, upravo tako.
Jako je lijepo biti ti.”
Ali oči ti cijelo vrijeme bježe prema vlastitoj polici.
Apsolutno cijelo vrijeme. Ti, ono: „Aha, da. Ne. Da.”
Čekaš svoj trenutak
da pokažeš: „Imam i ja svoju!”
Hvala.
Ovo je uzbudljivo. Znate što?
Razmišljala sam…
Gledam puno humorističnih specijala.
Nedavno je izašla prijateljičina emisija i izbacili su najavu.
Bila je tako dinamična!
Na pozornici se tako puno kreće!
Pomislim: „Ja se baš ne krećem.”
Ali što kad bih…
Želim da mi najava bude dinamična.
Pomislim: „Što kad bih…”
U glavi znam kakvu bih najavu htjela.
Ali nisam napisala viceve koji idu uz pokrete.
Pa možda da napravim samo pokrete!
I oni budu u najavi! Ovako.
Zamislite da je to u najavi. Svi bi to htjeli gledati.
Trebala bih imati sto treniranih pasa.
Svi bi doskakutali na pozornicu.
Skakali bi na stražnjim nogama.
Imali bismo ih samo u najavi, nikad u nastupu.
Osjećaji. Imam ih puno.
Dakle, bijes i neugoda neki su od tih osjećaja.
Još je jedan osjećaj dominantan, a mnogi se s njime mogu poistovjetiti.
To je nostalgija. Jako sam nostalgična.
Znate? Znam da je to beskoristan osjećaj.
Nostalgična sam za pretpandemijom kad nismo znali kako nam je dobro.
Iskreno, jako sam nostalgična za pretpubertetom.
Tad je sve krenulo nizbrdo.
Recimo…
Moji prijatelji misle da mi fale 90-e.
Jako originalno.
„Nedostaje li ti to što su naši roditelji imali puno gumica?
Sjećate se? Svi su imali gumice.
Našli biste ih oko ručki ladica.
Bila su ih cijela klupka. Čemu su služile?
Ja sad nemam gumice.
„Nedostaje li ti to kako smo svi imali školjku u kupaonici?”
A ja: „Da! To mi nedostaje!”
Da!
Nedostaje mi i lakši pristup pobačaju i manje populizma.
Znate na što mislim? Da.
Ali mislim da nikad nisam prebrodila pubertet.
Zbog nekoliko razloga.
Pubertet me pogodio kao teretni vlak.
Ja sam točno ona demografska skupina
kojoj se pubertet poklopio s dolaskom interneta
i njegovom popularizacijom.
Imam sreće što ga do moje 13. godine nije bilo.
Sjećam se da je u učionici jedan kompjuter dobio internet.
Svijet je preko noći eksplodirao. Sve se promijenilo.
Svi smo dobili prve adrese e-pošte.
Moja je bila hot-mae-el@hotmail.com.
Hvala.
U to doba mogli ste dobiti dobre adrese e-pošte!
Ali svijet je preko noći prestao biti savladiv.
Sve što sam trebala znati stalo je u jedan set enciklopedija
u podrumu roditeljske kuće.
To tako opušta! Imali ste konačnu količinu činjenica.
I to je bilo to!
Lijep, tanak papir. Shvaćate?
To je bilo savladivo!
I to je bila objektivna istina.
Nitko nije izdavao enciklopedije koje dovode u pitanje postojeće činjenice.
Razumijete? Ono: „Ha čujte…
Je li Lima sigurno glavni grad Perua?”
I onda preko noći…
Bila sam opsjednuta njime! Prijatelji za ručkom:
„Za odmorom idemo van. Ideš?”
A ja: „Ne! Toliko toga treba napraviti na internetu!
Toliko se toga događa! Moram…
kopirati i zalijepiti slike Buffy, ubojice vampira
u Wordov dokument.
Zatim moram isprintati dokument.
Papir će biti natopljen tintom.
Težak od tinte.
Moram izrezati slike. Kao da režem mokar toaletni papir!
Onda moram zalijepiti te slike na dnevnik.
Imam posla!”
Mislim da otad stalno imam posla.
Iscrpljujuće.
Ima još jedan razlog zašto me pubertet tako pogodio.
Dobro, obične pubertetske promjene.
Onda je došao internet i svašta povukao sa sobom.
Kod mene je pubertet bio i početak snažne rodne disforije.
Pitanja roda.
-Shvaćate što hoću reći? -Da.
Mrtva tišina.
Prije puberteta osjećala sam se kao aktivno androgino dijete.
Bila sam samopouzdana, oponašala Acea Venturu.
Onda evo puberteta, tijelo mi se mijenja.
Osjećam se… To su bile 90-te!
Era girl i boy bendova.
Bilo je to vrlo binarno doba poduprto popom.
Išla sam u školu isključivo za cure, što jednostavno nisam…
Sveprisutno pitanje na koje si u školi morala znati odgovor bilo je:
koja si ti Spajsica?
Bilo je samo pet mogućih odgovora.
Morala si to znati! Bila bi u hodniku
i skupina cura bi te pritisnula: „Koja si ti?”
Organiziraju sinkronizaciju!
Moraju to znati! Ne osuđujem. Zaista su morale znati
u koji dio konstelacije spadaš.
Pitaju: „Koja si ti?” A ja: „Justin Timberlake.
Nick Carter?”
Bez obzira na to muče li vas rodna pitanja,
pubertet je uvijek noćna mora. Osjećaš se kao izvanzemaljac!
Sve zbog čega si dosad bio fora preko noći postane bezvrijedno.
Ja sam, recimo, imala trik.
To je zvuk koji mogu proizvesti s pomoću ruke.
Časne mi riječi, bio je jako popularan.
Ljudima se sviđao, na tulumima sam razvaljivala.
Sad ću ga izvesti za vas.
Možda se neki sjećaju. Ovo je taj zvuk.
Sjećate se toga?
Vjerujte mi, na tulumima sam razvaljivala!
Ljudi bi tražili da to izvedem.
A ja: „Ajde dobro.”
Jednom sam to izvela pred cijelom školom. To je bilo previše, ali…
Bilo je fora, ali odjedanput je došao pubertet
i ja sam na tulumu u ormaru
s prištavim 13-godišnjakom kojem se diže, a ja…
A on: „Koji ti je kurac?”
On: „Mislio sam da ćeš mi ga izdrkati.” A ja: „Ne!
Rekla sam da znam napraviti nešto fora s pomoću ruke!”
Ostavi me samu u ormaru. Ondje sam sama, u mraku…
Jako turobno.
Život je težak u toj dobi. Zaista.
Nije li jedini prihvatljivi flert u dobi od 13 g. pitanje:
„Koliko su ti velike ruke?”
Zar ne? Sjećate li se toga?
„Kolike su ti ruke?” Ja još mislim da je to super potez
da ostvariš kontakt s nekim tko ti se sviđa.
Ali u mojoj školi za cure
pogrešno sam to shvatila. „Da, imam goleme ruke.
Tvoje su male, naravno.”
Idem po igralištu i govorim: „Znaš što kažu…”
„Velike ruke, goleme labije.”
Ali…
Sve se to događa
i mislim da svi u pubertetu nauče kritički razmišljati.
Odjednom te pogodi spoznaja o životnim činjenicama.
Ako si ikako drukčiji,
ako dominantni narativ koji ti svi ponavljaju
nije u skladu s onim kako se ti osjećaš…
To je kao s rodom. Ljudi ti govore: „Dva su.
Ti si žena i to ti je ovako.” A ti: „Okej.”
Ali doživljavaš nešto potpuno drukčije.
Tada imaš dvije mogućnosti.
Možeš dovesti u pitanje sebe i svoje iskustvo
ili dovesti u pitanje sve ostalo,
cijeli sustav.
Kad počneš povlačiti tu nit, najebao si.
Monogamija.
Smijem povesti dvoje na maturalni ples? Zašto ne?
Zaista sam se osjećala…
Također, s 13 godina počela sam se baviti komedijom.
Otkrila sam psihodelične droge.
To je pojačalo opći egzistencijalni val.
Osjećala sam se kao da gulim tapete sa stvarnosti,
a ispod vidim lošu konstrukciju koja sve drži na okupu.
Ono, što se događa?
Odjednom shvatiš da ti roditelji imaju mane.
Profesori su ti usamljeni.
Mislila sam da je prof. Buchanan usamljena.
Osjećala sam velik pritisak da se smijem njezinim šalama.
Sjećam se da sam bila pod velikim stresom
što mi, kao društvo, ne razgovaramo o činjenici
da su filmovi Mravi i Život buba
izašli iste godine.
U igri su sigurno neke moćne sile,
a mi se time nećemo pozabaviti? Kako?
Da.
I tako, bila sam pod stresom i…
A droga je bila metoda da pobjegnem iz svog tijela.
Osjećala sam se neugodno u tijelu, a droga je bila izlaz.
Počela sam se jako drogirati i uglavnom,
s psihodeličnih sam prešla na teške.
Izbacili su me iz kuće i iz škole.
Ubrzat ćemo do klinike za odvikavanje.
S 19 g. bila sam u dnevnom programu za odvikavanje devet mjeseci.
Program za odvikavanje za tinejdžere
objektivno je loša ideja.
Donekle! Imate skupinu tinejdžera. Zajednička im je samo ljubav prema drogi.
Svaki dan u 15 h zazvoni zvono.
I kažu vam: „Idi sad s novim prijateljima.
Samo idi. Družite se po uličicama.
Kako jedino znate.”
Ali otvorilo mi je oči. Bila je to prekretnica.
U tom programu bilo je još 12-ero djece.
Bilo mi je: „Jebote!”
Ti klinci imali su težak život
i tešku obiteljsku situaciju. A tko sam ja?
Povlašteno dijete iz srednje klase. Protiv čega se ja bunim?
Trebala sam biti ondje i bilo je dobro.
Htjela sam se uklopiti među njih. Već su dugo bili ondje i povezali se.
Dali su jedni drugima nadimke.
Ja nikad nisam imala nadimak i htjela sam se uklopiti.
Bila sam uzbuđena jer nakon dva mjeseca programa,
jedno jutro uđem i tip kaže: „Ej, Vodo iz Kade.”
Ja, ono: „Voda iz Kade?”
Počnu me zvati Voda iz Kade.
I nastavnici me počnu tako zvati: „'Jutro, Vodo iz Kade!”
Ja ne znam što se zbiva.
Ali ne želim priznati da ne znam zašto me tako zovu.
Kažem: „Sve pet.”
Napokon sam se dovoljno oslobodila uz njih
i svi smo se zbližili.
Kažem: „Ljudi, već vas mjesecima želim pitati.
Zašto me zovete Voda iz Kade?”
Kažu: „Kad si došla, svi smo razgovarali
i zaključili da izgledaš kad dijete koje pije vodu u kojoj se kupa.”
To je…
tako specifično!
I tako uvredljivo!
I vrlo kreativno.
Da pijem… Čujte, pila sam ja vodu iz kade u kojoj sam se kupala.
Jesam, naravno.
Zar nismo svi?
Ne sa…
Ili sa slamkom.
Ali svi smo…
Svi smo je pili, zar ne?
Sjećate li se vremena za kupanje?
Sjećate se vremena za kupanje? Jeste li ikad uzeli mokar flanel…
Zovete ga flanel ili ručnik za lice? Flanel! Pa u Kanadi smo!
Jeste li uzeli svoj mokar flanel, stavili ga na lice i disali kroz njega?
A onda pomislite da sami sebe utapate?
„Ajme, ne!”
Jeste li kad sisali vodu iz svog flanela?
Pa zar ne?
Škripavo je. Kakav osjećaj!
Vrijeme za kupanje! Znate na što mislim?
Znate što mi najviše nedostaje? Prestat ću o kupanju, samo da dovršim.
Najviše mi nedostaje to što bi jedanput na dan netko rekao: „Kupanje!”
Kako dobro! Kad si mlad, ne cijeniš to.
Ali zamislite glupi spoj s nekim s Tindera.
Konobar priđe i kaže:
„Oprostite što prekidam. Tebi je vrijeme za kupanje.”
I gibaš odatle!
Mladi ne znaju cijeniti mladost!
Mladi ne znaju cijeniti mladost.
Da, to je…
Opsesivno razmišljam o tinejdžerskim godinama
i vrtim ih po glavi zato što se sad osjećam kao posve druga osoba.
Imala sam kaotičnu adolescenciju.
Bilo je ružno. Bilo je ludo!
Sad se osjećam kao potpuno druga osoba.
Sad sam vrlo nesklona riziku.
Da me… Da.
Da me vidite na pokretnim stepenicama!
Jako se čvrsto držim za rukohvat.
Vrlo sam…
Kad mi se prag približava, ajme…
Brojim: „Je'n, dva, tri, ajmo.”
Čekam pravi čas.
Ako nisam spremna, hodam unatraške!
Ovako.
Da.
Ali zaista se osjećam drukčije.
Još imam neku autodestruktivnost u sebi.
Pritisak koji se povećava.
Mislim da svi imamo te impulse
i samo se moraš zdravo nositi s tim osjećajima.
Često idem u sobe za bijeg.
Stalno bježim iz neke sobe.
Neprestano.
Nedavno sam bila na turneji. Turneje su naporne.
Ja putujem sama. Obično nemam uvodnu točku.
Ni menadžera turneje.
Putujem sama.
Provodim duge dane u raznim gradovima u Britaniji.
Imala sam nastup u Edinburghu.
U Škotskoj sam, u Edinburghu, sama.
Imam osjećaj da mi se nakuplja stres.
Razumijete?
Upravo sam pogledala Trainspotting.
U opasnoj sam zoni!
Razmišljam što da radim.
Na internetu nađem da su otvorene edinburške tamnice.
Slične su londonskima. Urone te u atmosferu užasa.
Plaše te glumci u viktorijanskim kostimima.
Hodaš kroz labirint pakla. Super!
Dobila sam VIP ulaznicu. Platiš 20 dolara više.
To znači samo ovo: na početku te fotografiraju
ispred zelenog platna.
Daju ti ključ i projiciraju groblje. Daju ti privjesak za ključeve…
U tom času pomislila sam da onamo treba doći s prijateljima.
S prijateljima i bližnjima.
Sad imam privjesak za ključeve.
Dakle,
siđem s tom grupom neznanaca.
Zajedno ćemo proći kroz labirint užasa.
Turisti, obitelji. Ima nas desetero.
Krenemo prema ulazu kadli izađe tip
odjeven kao viktorijanski mesar.
Sav je krvav, ima velik mesarski nož, veliku bradu.
I Škot kaže: „Ja sam mesar!”
Ne ide mi taj naglasak.
Kaže: „Dobro došli u edinburške tamnice. Ubit ćemo vas!” A ja: „To!
To! Molila sam se za smrt!”
Ali onda kaže: „Ali prvo nekoliko obavijesti.
Ako ste trudni ili imate epilepsiju, ne ulazite u tamnicu.”
Ja, ono, okej. Onda kaže:
„Glumci u tamnici ni u jednom trenutku neće vas dirati.”
Pomislim: „To je dobro!”
Ne želiš da te netko dira i prima u tamnici.
„Fora.”
Krenemo kroz tamnicu. Ljudi, užasno je.
Ja se tresem od straha!
S nepoznatim sam ljudima.
Recimo, vole ugasiti sva svjetla da bude mrkli mrak.
Kad ih opet upale, žena ti stoji centimetar od lica
i zuri.
Bojim se, ali uživam.
Pratite priču u kojoj vam na početku mesar kaže:
„Upoznat ćete legendarnog kanibala Sawneyja Beana.”
Zna li tko za Sawneyja Beana? Navodno je legendarni kanibal.
Mi kažemo: „Ne želimo ga upoznati. Bojimo se.”
A on će: „Svidjet ćete mu se!”
Znamo da će priča kulminirati.
Dođemo do dijela na kojemu je ispod zemlje čamac.
U utrobi smo Edinburgha.
Na tračnicama je malen čamac i mi uđemo.
Čujemo Sawneyja Beana u mraku u smjeru kamo idemo.
Govori: „Ja sam Sawney Bean.” A mi: „Ne!”
Mesar kaže: „Sad ste sami. Ja odlazim.”
„Čekaj! Zavoljeli smo te! Trebaš nam!”
A on: „Odjebite.” I ode.
Sad smo ja i moja grupa u tom čamcu.
Svjetla se ugase i mrkli je mrak.
Ne vidiš si ruku pred licem. Mračno je.
Vlažno je i hladno.
Čujemo: „Ja sam Sawney Bean.” Ja sam u panici.
I onda osjetim ruke na leđima.
Dižu mi se uz leđa
i dolaze mi oko vrata.
Ja sam u panici jer se sjećam
da nas u tamnici ne smiju dirati.
„Što se događa?” Svjetla se upale, ja se okrenem
i ugledam sredovječnu ženu koja je dio naše grupe.
A ona će meni…
To je bilo…
suludo.
Bila je s dvije kćeri tinejdžerske dobi.
Sjede svaka s jedne strane. Kažu: „Mama, koji kurac radiš?”
Stalno razmišljam o njoj.
Ona je kao poštar. Junakinja!
Uzor svima nama.
Ali tražim takva uzbuđenja kako bih se osjećala živom.
Pokušavam dobro paziti na svoj mozak
jer se sramim tinejdžerskih godina.
Loše sam se ponašala. Bila sam autodestruktivna.
Čudno je to što sam bila jako ljuta.
Čudno je to što smo od 2016.…
Sjećam se kad je izabran Trump. Pomislila sam da više ne možemo poreći
da se os svijeta malo pomakla. To je koma, zar ne?
Dostupno nam je toliko informacija
da je teško poreći da sustav ne funkcionira za svakoga.
Milijarderi ne plaćaju poreze i ostalo što znamo.
U neku ruku, imala sam pravo na ljutnju.
Mnogo tinejdžera osjeća to pravedničko ogorčenje.
Ali bunila sam se usranom metodom.
Bila sam jako autodestruktivna i usmjerena na sebe.
I na kraju nemoćna. Dala sam napraviti tetovažu
kad sam imala 16 g. Piše: „Zobena kaša.”
Dvaput piše: „Zobena kaša.”
Sjećam se sebe: "Jebeš sustav."
Ono, što?
To je sad zauvijek tu.
Ja…
Sjećam se osjećaja
da je svijet poput kuće koju su mi prodali
kad sam bila vrlo mlada, premlada da potpisujem hipoteke.
Kuću mi je prodao mutan agent za nekretnine.
Mastan. Začet u psećem položaju.
„Potpiši, mala.” A ja: „Okej.”
„Ostvarit će ti se snovi.” Ja potpišem i eto kuće.
Počneš kritički razmišljati i probudiš se u kući kao tinejdžer: „Čekaj!”
Temelji kuće su truli,
dvorište gori jer su ga bivši vlasnici
grijali isključivo fosilnim gorivima.
Moja je reakcija bila: „Preorat ću kuću sa sobom u njoj!”
Sad, naravno, shvaćam da sam trebala
uložiti svu potrebnu energiju u popravak.
To moramo učiniti.
Nadam se da to i pokušavamo. I moramo!
Uložiti energiju da kuća bude ljepše mjesto za život. Jer ovako ne ide!
Moramo to svjesno činiti, inače se ništa neće dogoditi.
Zato zaista volim…
Mislim da je generacija Z fantastična.
Ne vjerujte da su samo na TikToku. Opaki su.
Aktivni. Svašta rade.
Bune se protiv klimatskih promjena, razaraju krute rodne podjele.
A ja?
Ja sam gmizala: „Ima li tko LSD?”
Kakvo beskorisno ponašanje!
A oni su opaki.
Želim kratko govoriti o rodnim pitanjima.
Dakle…
Bila sam u Velikoj Britaniji, a sad sam u SAD-u.
U obje zemlje vlada prava histerija oko roda i rodnog identiteta.
To je djelomično i zbog pogrešne predodžbe
da je to nova moda generacije Z ili milenijalaca.
Da se rod doživljava fluidno.
Ali otkad postoji ljudska civilizacija,
znamo da postoje varijante roda.
Ima kultura koje priznaju treći ili četvrti rod.
Ne samo da ih priznaju. Štuju ih!
Mogli su me štovati!
Koma.
Umjesto toga: „U koju kupaonicu smijem ići?”
Zapravo je nova kolonijalna moda ta kruta binarna rodna podjela.
Jednostavno smo preorali sve nijanse
prelijepih razlika.
Živim u Velikoj Britaniji.
Sjećam se, 2018. je Indija dekriminalizirala homoseksualnost. Super.
Bilo je veliko slavlje, vrlo uzbudljivo. Ali frustriralo me to
što su to na vijestima u Britaniji prenosili vrlo prepotentno.
Tipa: „Bilo je i vrijeme!”
A Engleska je otišla u Indiju i kriminalizirala homoseksualnost
godine 1896.!
Kako manipulatorski!
Kao da nekom zapališ kuću i kažeš:
„Kako vam dugo treba da to ugasite!
Jako neugodno.”
Da. Hvala.
Da.
Ide mi to na živce
jer zapravo ne želim govoriti o rodu.
Ne možeš s tim na zelenu granu. Ako osobno utječe na tebe
i stalo ti je do toga, teško je razgovarati.
Uhvate te emocije i odmah gubiš.
Teško je! Ali mislim da trebam govoriti o tome
jer svi ostali govore. Recimo, komičari.
Veliki komičari, multimilijunaši, u svojim se specijalima obrušavaju
u doba kad su prava transrodnih osoba vrlo krhka
i njihov položaj nazaduje. To nije…
Ne, ne. Osjećam…
Vi, ono: „To! Nazaduje!”
Šalim se.
A ja: „U, jebote.”
Gledam te nastupe kako bih bila informirana
kad me u svakom intervjuu pitaju o nastupima tih komičara.
Recimo, ponavljalo se da je rod činjenica.
Jednom je to bio refren.
Pa se okrene publici, a publika plješće.
Ovdje zapravo mislim da govorim istomišljenicima.
Ali samo kratko. Naravno da je biološki spol stvaran.
Unutar toga ima hrpa varijacija.
Znanstveno zaista nije binarno koliko mislimo. Tu su interseksualnost,
hormonske varijacije, svašta!
Ali nitko ne osporava da je biološki spol stvaran.
Ali rod je mnogo nepostojaniji
i mnogo povezaniji s onim što imaš ovdje i ovdje.
Zapravo je poput društvenoga konstrukta i mnogo fluidniji.
Ljudima koji pokušavaju shvatiti razliku između spola i roda objašnjavam
kako zamišljam rodni spektar.
Znate li film Ljepotica i zvijer?
Dobro.
Zamislite da je na jednom kraju rodnog spektra Gaston.
Sjećate ga se? „Nitko se ne bori kao…”
Seksi je.
On je ekstremna muževnost.
Na drugom kraju spektra je Belle
koja ima stockholmski sindrom.
Jako depresivno.
Ali svejedno je odličan uzor
jer zna čitati.
Voli knjige!
To joj se mora priznati.
A u sredini spektra imate svijećnjak!
Imate Lumièrea.
Poistovjećujem se s Lumièreom.
Povezujem se s Lumièreom.
Što više osnažimo Lumièrea, Belle i Gaston će se više zabavljati.
Lumière organizira tulume. Poziva ljude!
Da.
Imam jednu fantaziju.
Imam fantaziju da…
Imam bistru sliku u glavi.
Tu su Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis C.K.
Dodajte još i Joea Rogana. Jedu odojka na ražnju.
Zamišljam golemog odojka i oni trgaju meso s njega.
Piju vrčeve medovine.
Srednjovjekovno piće. Bacaju novac.
Onda upale televizor
i vide kako objašnjavam rod s pomoću Ljepotice i zvijeri…
„Svijećnjak!”
Gledaju i kažu: „Ajme, dečki…
Pogriješili smo!”
I onda oni… To je moja fantazija.
A onda … Znate što bih htjela? Da jedni druge prime u naručje.
Da jedan drugog nježno zagrle i ljuljaju.
Da jedan drugom pokažu roditeljsku ljubav.
Ovako.
Ma razumijem ja to! Teško je naučiti novi jezik.
Iako, je li zaista?
Omikron…
To smo vrlo brzo naučili.
Ali…
Šala koju stalno slušam
potječe još iz 90-ih.
Ali opet je popularna u komičarskim krugovima.
A šala je: „Ja se identificiram kao kaktus
ili kao bandera ili drugi neživi predmet."
Ja sam nebinarna osoba, što spada u transrodni identitet.
Spol koji mi je pripisan pri rođenju nekako mi ne…
I…
Ali ne želim se nužno identificirati kao nebinarna ili trans osoba.
Ja to jednostavno jesam i bilo bi mi čudno reći da nisam.
Kao da vršim nasilje prema sebi.
Takav bi bio osjećaj. Nešto poput vruće juhe od rajčica.
Puta sto, ali juhe do vrha.
Zaguljeno je zato što je…
Morate mi vjerovati na riječ da znam tko sam.
Teško je to reći ljudima.
Morate mi vjerovati na riječ.
Sigurno to znam.
Možda ne znam sigurno stane li Toyota Tercel ispod losa.
Zaista ne znam.
Ali ovo znam.
Ne morate to čak ni razumjeti.
Znate na što mislim?
Ja ne razumijem Wi-Fi. Kako radi? Što je to?
Ali znam da je stvaran. I da postoji među nama.
Samo prihvaćam da je tu.
I ne razbijam si time glavu.
Nisam…
Da.
Prošlog prosinca operirali su mi grudi.
I već godinu dana primam nisku dozu testosterona.
I ovo mi je bila najbolja godina u životu. Iskreno.
Imam 35 godina. Ovo mi je bila najbolja godina u životu.
Hvala!
I…
Ne može se to nazvati nekom srećom.
Ne skakućem uokolo. To je zapravo samo odsustvo agonije.
Samo to!
Letvica je postavljena nisko.
Tko smo mi da ikomu uskratimo odsustvo agonije?
Tako će mi se zvati album.
Da, dobro.
Također mi je divno
što sad imam riječi za to.
U djetinjstvu nije bilo riječi za to.
Ali osjećaj je bio isti! Sjećam se…
Znate ono kad vam s četiri-pet godina roditelji pričaju kako ste se rodili?
Zvuči kao da su moji roditelji pričali samo o mom začeću i rođenju.
Kunem se, imali smo i normalne razgovore.
Ali sjećam se da mi je tata rekao:
„Mami su počeli trudovi pa smo otišli u bolnicu.
Možda i ti budeš imala djecu!”
Ja zamišljam da imam djecu.
U mojoj fantaziji da imam djecu, nikad ih nisam ja rađala!
U vrlo specifičnoj fantaziji ja sam otac biznismen iz 1950-ih.
Koračam hodnicima bolnice.
Kao u 101 dalmatincu.
Sestra kaže: „Dečko je!”
A ja: „Živjeli, gospodo!
Zvat će se Buster.
Pošaljite ga u rudnik.”
Gotovo smo na kraju.
Reći ću još jedno. Idem po stalak za mikrofon.
Zamislite da ga izgubim.
Osjećam da…
Inače, hvala vam. Bilo je super. Bili ste fantastični.
Što se svjetonazora tiče, prošli smo optimistične i pesimistične faze.
Htjela bih završiti pozitivno.
Ispričat ću vam budističku prispodobu koju volim.
Ovo je… Strpljenja!
Obožavam ovu priču.
I onda idem.
Događa se u šumi. Opet smo u šumi.
U toj prispodobi muškarca kroz šumu progoni
nešto što mogu opisati samo kao zvijer iz pakla.
Zaista užasno stvorenje
s lavljim raljama i čudovišnim tijelom.
Ćud mu je čista glad. Želi proždrijeti muškarca.
Progoni ga već danima, a muškarac trči.
Počinje ga hvatati umor.
Očito je da će ga zvijer uhvatiti.
Baš kad misli da će se onesvijestiti i zvijer će ga sustići,
ugleda kameni bunar usred šume.
Kružni bunar.
Pomisli da će se sakriti u bunar.
Uskoči i zvijer zaista ne pođe za njim.
Stane na vrhu…
Lakne mu. Pada u bunar i dok pada,
osjeti kako mu voda prska noge.
Čudno, pomisli, i pogleda dolje.
A ispod njega, kamo pada,
voda žestoko ključa
i on shvati što je na dnu bunara.
Druga zvijer.
To je situacija s dvije zvijeri.
Gadno. Jako gadno.
Zvijer gore, zvijer dolje.
Tako. U zadnjoj sekundi ugleda granu
koja raste iz zida bunara. Čvornata je.
Primi se za nju i zadnjim snagama
podigne se na granu.
Mišići mu se tresu.
Shvaća da je uspio. Zvijeri su gore i dolje.
Grana pucketa pod njegovom težinom.
Ovo nije trajno rješenje.
Grana će se u nekom trenutku slomiti.
Znoji se u ovom pregibu. Znate to?
Ako se znojite u tom pregibu, u nevolji ste.
Odjednom pogleda vrh grane i vidi da nešto na kraju svjetluca.
„Što je to?” pomisli. Uravnoteži se
i posegne vrhom prsta do kraja grane.
Takne prstom. To je zlatan, svjetlucavi sok stabla.
Sok stabla.
Stavi ga u usta i pomisli:
„Izvrsno je!”
Ljudi, to je pozitivno! Hej!
To je to!
Čujemo li se?
Dobro.
Vjerujte mi, meni je to vrlo pozitivno.
Morate me podržati! Tako mi se zove nastup!
Morate me podržati.
Ovo nije bilo jeftino.
Meni je to zaista pozitivno. Naime…
Život je možda situacija s dvije zvijeri.
Takav je možda život. Zar ne?
Ali nasreću ima puno soka
i moramo odvojiti vrijeme jer se isplati uživati u tom soku
i uzgajati ga gdje možemo.
Na svu sreću, soka ima u izobilju.
Kamo god pogledaš ako dobro zagledaš.
Evo, recimo, psi.
Svaki pas na ovoj Zemlji.
Dobre traperice. To može biti sok.
Meni su recimo Beatlesi sok.
Pa prijatelji. Serija Prijatelji. Ne, prijatelji u životu.
Seks je dobar. I seks s prijateljima.
Plašenje drugih… Ako te to…
Ja volim logorsku vatru, pečenje marshmallowa,
pjesmu Eltona Johna Bennie and the Jets.
Zagrljaji i prskalice, božićne lampice, sve to.
Totalni sok.
Sve to može biti sok.
Ovo će možda zvučati sladunjavo.
Ali iskreno, meni je ovo sok. Ovo me usrećuje.
Meni je to sok.
Zahvalna sam vam što ste došli.
Puno vam hvala.
Puno hvala. Puno vam hvala.
Jebote.
O, Bože!
Hej. Pa zar plačeš?
Da! Bilo je tako tužno!
Trebalo je biti smiješno.
-Nije bilo. -Bilo je. Cijeli nastup.
Zaista?
Ti i ja nemamo isti smisao za humor.
Ipak ti hvala što si slušao.
Lakše ti je kad sve to nekom kažeš.
Ne…
To sam ja. Ja sam ja.
Ti jesi ti.
To je predivno.
-Onda? Idemo? -Može.
-Pere te uzbuđenje? -Da, i imam tremu.
Normalno. Ovo je teško.
Buchanani su dobili puno pošte.
-Popularni su? -Da, bit će ti super.
-Dobro. -Lopate?
Da.
-Drago mi je što si tu. -Hvala na pozivu.
To je trebalo biti smiješno?
-Da, pa… -Suludo.
Možda su dijelovi bili dirljivi.
Da. Dobro, idemo. Iskopaj malu rupu.
Tako. Zarij lopatu. Bit će ti super, Mae.
-O, da. -Preko ramena?
-Da, može? -Je'n, dva, tri. Tako!
-Super osjećaj. -Ludo.
Uzmi poštu.
Kako ti to obično? Ovo je u redu?
Prijevod titlova: Petra Matić