- Dumnezeule, Mae! Doamne! - Scuze.
Bine.
- O bezea? - Nu, mersi.
- Banda elastică? - Sigur.
- Bine. - Mulțumesc.
Vremea poveștilor!
- Grozav! Mă pregătesc. - Bine.
Mae, tocmai îl înlocuisem!
Sper că ți-ai copiat pozele de la nuntă.
- Vrei să mă prezinți? - Bine.
- Faza cu „și acum”? - „Și acum”? Am înțeles.
Mulțumesc.
Iar acum, vă rog să aplaudați
apariția pe scenă a unicii și inegalabilei
Mae Martin!
Salut!
Ce faceți?
Bună!
Mă bucur să vă văd.
Doamne! E minunat!
Vă mulțumesc că ați venit.
Ce… Bine.
Am atâtea să vă spun! Sincer.
Cum vă cheamă pe fiecare? Să începem cu…
La trei, spuneți-vă fiecare numele! Gata? Unu, doi, trei.
Bună! Sunt Mae.
Ce încântare să fiu în Canada acum! Chiar…
Eu sunt din Canada. Sunt chiar din Canada,
dar locuiesc în Anglia de 12 ani.
Locuiesc în Londra, deci, am un pic accentul unui nemernic.
Am un ușor
accent în stilul Madonnei, Încerc să renunț la el.
Îmi pare rău.
Dar tata e britanic. E cât se poate de britanic.
Tata e ca un domn britanic mistic.
E un bărbat magic.
Îl fascinează fazele Lunii. E un om al Lunii. Îi plac…
Știe toate păsările care se opresc în grădină și are o relație cu fiecare.
Toată copilăria mea a fost foarte mistică.
Cel mai bun exemplu ar fi…
Când aveam opt ani,
tata mă ducea împreună cu fratele meu la ora de karate.
A fost exact ca în Canada.
Era ora 17:00, soarele apunea deja.
Ningea, eram pe autostradă. Mergeam la sala de karate.
Eram cu fratele în spate. Eu, opt ani, fratele meu, 12.
Aveam centura verde la karate, fratele meu, cea galbenă.
Era cu patru ani mai mare, cu două centuri în urmă.
Ceea ce nu e important, dar m-am gândit să precizez.
Eram în mașină pe autostradă și, deodată,
tata a tras pe banda de urgență printr-o manevră panicată.
Cauciucuri scârțâind și claxoane…
A tras pe dreapta speriat rău și ne-a zis:
„Regret enorm, copii, dar trebuie să ieșim din mașină.”
Am întrebat: „Ce?” Și am ieșit din mașină.
Stăteam lângă autostradă, în zăpadă.
Fratele meu, de 12 ani, era foarte jenat
în uniforma de karate. Lumea trecea:
„Are centură galbenă? Fiindcă…
Stai puțin! Pare mai mare…
O să întoarcem mașina. Uitați-vă!”
Am întrebat ce se întâmplă. Tata ne-a zis:
„Am văzut Luna Nouă prin parbriz.”
Deci, văzuse fâșia de Lună Nouă prin parbriz,
a trebuit să ieșim din mașină
și ne-a pus să facem trei plecăciuni la Lună.
A trebuit să facem un întreg ritual.
Am spus: „Bună seara, doamnă Lună!”
A fost mistic. E un om care e foarte fascinat de Lună.
Recent, am fost în vizită acasă.
E casa în care am copilărit
și pe care o au cu mult înainte să mă nasc eu.
Eram în bucătărie cu ai mei,
iar tata a venit și mi-a zis: „Ne vedem în biroul meu la amurg.”
Am zis: „Dar…” Am întrebat-o pe mama:
„La ce oră e amurgul?”
Mi-a zis: „Nu știu.”
Am mers spre biroul lui, care e…
A avut multe roluri în timp, a fost o cameră liberă.
Tata ținea un pahar de vin și se uita pe geam.
Voia să-mi arate că există o familie de ratoni care locuia într-un copac
din curtea vecinului.
În fiecare seară, la apus, apăreau, iar el avea o relație cu toți.
Stăteam și așteptam ratonii,
iar el foarte visător mi-a zis:
„Știi că te-am zămislit în camera asta?”
Am zis…
Nu-mi place să-l descurajez când e vulnerabil, așa că…
L-am întrebat: „Îți amintești chiar noaptea în care m-ați zămislit?”
Și mi-a spus ceva ce n-am mai reușit să uit
de atunci. Mi-a zis:
„Sigur că mi-o amintesc. Mi-o amintesc bine.”
Și a continuat:
„Lumina Lunii strălucea pe fundul mamei tale.”
Pe…
Cred că nu înțelegeți ce înseamnă…
Acum știu în ce poziție m-au conceput.
E îngrozitor.
Nimeni nu vrea să fie conceput în poziția caprei.
E atât de sumbru!
Vrei să fii conceput față în față,
să existe contact vizual
în momentul ejaculării, însemnând…
„Alegem
să creăm o viață.”
Nu în stilul: „Mușcă perna!” E oribil.
E sumbru. E…
Asta a schimbat felul în care mă văd, cum…
M-au conceput în poziția caprei.
E logic, de fapt.
Se explică multe.
Mi-a afectat postura. Sunt puțin mai…
Am o mică cocoașă.
Îi deosebesc pe alții concepuți în poziția caprei.
Când ies în oraș, siguranța e totală…
Urc în metrou și e cineva care…
Fumează în metrou. Zic: „Bine.”
Sau la bar, barmanul îmi zice:
„Ți s-a făcut cinste.” Mă uit în jur și…
Alt bebeluș-capră.
Sunt câțiva aici, în seara asta. Îi văd. Mai mulți.
De fiecare dată când merg acasă, se întâmplă așa ceva.
Ceva care-mi schimbă percepția asupra realității.
Părinții mei au o snoavă
pe care mi-au zis-o toată viața.
O dată pe an, beau ceva și spun povestea asta la o cină.
Iar pe mine mă deranjează,
fiindcă-mi zic că nu poate fi adevărată.
Deci, de ce îmi faceți asta? Ce e asta?
Eu și fratele meu ne supărăm mult.
Vă spun povestea, iar voi decideți dacă vi se pare adevărată sau nu. Da?
Așadar, părinții mei jură
că, având spre 30 de ani, conduceau prin nordul provinciei Ontario,
pe un drum cu serpentine, prin pădure,
și au trecut pe sub un elan.
Ei jură.
Jură.
Mama spune că mergeau pe drumul cu serpentine,
că elanul era perpendicular pe drum
și că au trecut pe sub burta lui.
Mi se pare o nebunie…
Le zic: „Despre ce vorbiți?”
E… Așa că e…
Mama imită și sunetul blănii de pe burta elenului,
care a atins ușor plafonul mașinii.
Cam așa…
Vă puteți imagina?
Simt că înnebunesc. Simt că o iau razna.
Și-l înfurie și pe fratele meu.
La ultima vizită, eu și fratele meu am zis: „Trebuie să elucidăm povestea.”
Trebuia să aflăm dacă e măcar posibil.
Am făcut cercetări și am aflat înălțimea unei Toyota Tercel.
E mașina pe care o conduceau.
Înălțimea plafonului mașinii.
Am căutat pe Google cel mai mare elan înregistrat.
Iar chestia extrem de enervantă e
că s-ar fi putut întâmpla la mustață.
S-ar fi putut întâmpla la mustață.
Dacă ar fi dat peste cel mai mare elan înregistrat vreodată,
cred că ar fi fost posibil.
Simt că o iau razna.
Aclamați, dacă credeți povestea!
Serios?
Aclamați, dacă nu credeți.
Vedeți?
Nu știu.
Asta arată viziunea voastră asupra lumii.
Dacă credeți povestea cu elanul, aveți un suflet tânăr.
Ați păstrat o fărâmă din entuziasmul copilăriei,
al vieții.
Dacă nu credeți povestea cu elanul… Știți ce? Au fost doi ani grei.
A fost greu, nu-i așa? Doamne!
Chiar așa a fost. Facem orice ca să supraviețuim.
Da? Orice, ca să ne simțim bine.
Tata mi-a trimis recent un articol.
Mi-a trimis un articol de știri: „Cred că-ți place.
Cred că o să înțelegi.” Fix așa mi-a zis.
„Cred că o să înțelegi.”
Iată povestea și m-am gândit întruna la ea!
O să v-o spun.
S-a întâmplat în Olanda,
într-un orășel din Olanda,
unde o familie a observat că nu primea nimic în cutia poștală.
Au zis: „Cutia poștală e goală de mult timp.”
Au trecut săptămânile.
Au zis: „Nici facturile nu le primim
sau pliantele publicitare. E foarte ciudat.”
Au mers la vecini. „Voi vă primiți corespondența?”
Ei au zis: „Nu. E foarte ciudat. De mult timp.”
Așa că au mers la poștă și au vorbit cu șeful.
Șeful de la poștă.
Pe care trebuie să-l înfrângi,
ca să treci de Nivelul zece.
El e…
Au zis: „Nu ne primim corespondența.”
Tipul spune că va investiga.
A mers la poștașul responsabil de strada lor.
Nu-mi amintesc numele poștașului, așa că-i spunem Gary.
A zis: „Gary, oamenii ăștia spun că nu-și primesc corespondența.
Ce se întâmplă?”
Iar Gary a devenit ciudat de defensiv imediat:
„Nu știu ce să-ți spun. Eu livrez corespondența.
Dacă n-o primesc, nu le scrie nimeni. Asta e tot”
A zis: „Bine.”
Șeful poștei a zis: „Bine, Gary.”
Dar, în privat, colegilor le-a zis: „Ce e cu Gary?
Gary e foarte ciudat.”
Au decis că îl vor supraveghea pe Gary și că vor investiga.
Apoi, a doua zi,
Gary a venit la muncă și primul semn de alarmă:
a luat corespondența în mașina lui,
nu a poștei sau alta.
Și a ieșit din oraș.
Și-au zis: „La dracu'!” Și l-au urmărit.
Poștașul a intrat în pădurea din Olanda,
iar ei îl urmăreau de la distanță.
L-au văzut parcând. Au parcat și ei cu ochii pe el.
Poștașul a ieșit din mașină.
A dus sacul cu corespondență în pădure. A lipsit 45 de minute
și s-a întors fără sac.
A intrat în mașină și a plecat.
Așa că au mers în pădure, unde a fost el.
Imaginați-vă! Asta e ceea ce au văzut ei.
Razele soarelui se strecurau frumos.
Ceața se ridica de pe mușchi.
Era un elan singuratic. Un elan uriaș în fundal.
Se ridica peste copaci, cu siguranță.
Și au zărit, atât cât puteai bătea cu ochiul,
că erau sute de grămezi de pământ proaspăt răscolit,
mici, în rânduri clare, care se întindeau în pădure.
Și au scos pământul.
Gary îngropa corespondența.
O îngropa de secole.
Asta se întâmpla de mult timp, dar abia acum prinsese amploare.
Au zis: „Futu-i!”
L-au abordat a doua zi, la serviciu.
Blând.
Au zis: „Salutare, Gary!
Am observat că ai îngropat corespondența.
Ne întrebam de ce faci asta?”
Și, în articolul de știri, ăsta era citatul poștașului
ca răspuns la: „De ce îngropi corespondența?”
Asta a spus. A spus:
„Am făcut-o o dată. M-am simțit bine.
Acum, cam cu asta mă ocup.”
Îl iubesc.
E eroul meu. Eu…
Gary a mers la închisoare!
A fost închis opt luni. Da.
Nu poți distruge corespondența. E infracțiune.
A fost închis. Și am vrut să-i scriu scrisori, dar n-am vrut să-l stresez.
Și-ar fi zis: „Unde le îngrop?”
Dar niciodată n-am simțit mai mult că tata mă înțelege.
Asta e…
A fost greu. Încerc să mă întorc la viață
și să simt iar entuziasmul vieții dinainte de pandemie.
Mai ales, mă străduiesc să simt acel entuziasm în viața mea romantică.
Poate mai trăiește cineva așa ceva.
Întâlnirile de după pandemie…
Fiindcă am 35 de ani…
La 20 de ani, totul era foarte romantic. Aveam o obsesie să-mi găsesc alesul.
Părinții mei sunt îndrăgostiți. Ei erau modelul meu.
Mă întreba cineva: „Ai timp liber?” Ziceam: „Te iubesc și eu.
E…
Și…
Și vreau să fiu cu tine.
Unde mergem?”
Acum nu mai știu ce să spun.
Vara trecută, am ieșit cu un bărbat minunat, dacă vă vine să credeți.
Stați așa! Nu că…
Nu că bărbații n-ar putea fi minunați.
Sigur că pot.
Dar dacă credeți că eu…
Deci, eu și tipul ăsta ne-am întâlnit vreo șase luni.
A fost frumos, dar eu am 35 de ani, el are 36 de ani.
Amândoi aveam deja relații trecute și importante.
N-o să mai fim niciodată așa de importanți unul pentru altul.
Nu ne vom mai traumatiza așa cum trebuie, așa că…
Ce rost are?
Și…
Eram în pat într-o seară și stăteam de vorbă.
Aveam o discuție relaxantă. Nu voia să fie ceva serios.
Spune: „Dacă am avea copii într-o zi, ce nume le-am pune?”
Am zis: „Nu…
Nu știu.”
Până atunci, purtasem discuția asta cu atâția oameni!
Am zis: „Nu știu.
Stai să-mi croiesc drum prin cimitirul ăsta de copii ipotetici morți,
ca să ajung la copiii ipotetici noi.”
Trec de fantome și zic: „Uite!
Sunt gemenii Olive și Basil.”
Ei îmi spun de acolo: „Ne-ai uitat.”
Le zic: „Valea!”
Iat-o pe micuța Clementine! Am trimis-o la o școală privată.
Are un clarinet în cap.
„Vino să te joci cu mine!” Îi spun: „Nu!”.
În sfârșit, găsesc copiii noi, ipotetici,
și-mi zic: „Nu mai am energie creatoare
ca să numesc acești copii. Le putem spune amândurora Ian?”
Știați? E adevărat.
În 2018, nu s-a născut nici un Ian nou. N-au fost…
E o poveste adevărată. În 2018, nu s-a înregistrat niciun Ian nou
pe planeta Pământ. Așa e.
Dacă vă uitați acum
și nu vă place show-ul, măcar nu uitați asta!
Știți ce vreau să spun prin „fost iubit important”?
Aveți și voi foști iubiți.
Bine. Serios.
Aud: „Da! Știm.”
Aveți foști iubiți normali și foști iubiți importanți.
La o anumită pagină din romanul vieții… Nu.
Chiar cred că, de la o anumită vârstă trebuie să accepți
că, toată viața, vor exista anumite nume,
pe care, când le auzi, toate organele tale se vor dizolva.
Și-ți vor cădea prin vagin.
Sau prin spate, dacă nu…
Și trebuie să ai o pungă de plastic, în caz că trebuie să-ți aduni…
E dezgustător.
Am câteva foste iubiri importante, dar e una care…
Vreau să vă spun povestea asta.
În esență, am avut o relație de patru ani, foarte intensă, cu această persoană.
Era o relație secretă,
fiindcă era prima ei relație non-heterosexuală.
A zis: „Nu putem spune nimănui.” Locuiam împreună.
A fost stresant. Ea s-a despărțit de mine, ceea ce nu e permis.
Am crezut că mă exprimasem clar.
A fost o despărțire lungă, grea. În fine, în momentul la care fac referire
n-o mai văzusem deloc de un an și jumătate.
Eram în Londra, aveam un spectacol și mă simțeam bine în seara aia.
Înțelegeți? Mă tunsesem recent.
Aveam frizură nouă. Știți cum e.
Purtam un tricou negru și neted…
Mai neted decât asta. Îmi cer scuze.
Ăsta e mototolit.
Demonul-cută e pe-aici.
Îl mai știți pe Rumpelstiltskin?
Ce s-a întâmplat cu el? Era peste tot.
Vorbeam mereu despre el. Când ești copil,
Rumpelstiltskin în sus și-n jos…
Acum nu mai auzi deloc de el.
Înțeleg.
E greu să rămâi pe val.
S-a stins în obscuritate.
În fine, deci, mă simțeam bine în noaptea aia, proaspătă.
Proaspăt tunsă și…
Cel mai bun prieten al meu, Joe, era cu mine.
Era în public.
Îl ador pe Joe în public. Râde generos.
E un înger, cel mai bun prieten.
Spectacolul mi-a mers bine.
Apoi, am mers în fața cabinei mele, ca să mă văd cu Joe.
I-am zis: „A fost un spectacol bun, vere.”
Dar el era verde la față.
Parcă se decolorase complet și mi-a zis doar:
„Ea e aici.”
Și-i spun: „Futu-i!”
Am știut din start la cine se referea: „Bine.”
El a zis: „E sus.
Nu știe că ești aici. A fost la bar să bea ceva.
cu niște prieteni comuni.
Să ne furișăm prin spate!
Să ne distrăm astă-seară, cum trebuia. Mergem în alt bar.”
Și m-am gândit la asta!
Apoi, mi-am zis: „Nu.
Nu vreau o seară distractivă.”
Am zis: „Urcăm.”
Am urcat, eram încrezătoare. Ea era cu prietenii noștri comuni și…
Ați fi fost mândri de mine. Am mers acolo fără stres.
Ce înseamnă asta?
Am mers…
Nu. Am mers acolo cu multă încredere.
Aveam elementul surpriză de partea mea. Ea nu știa că sunt acolo.
Mi-am zis că mă va ajuta. I-am zis: „Bună!”
Prietenii noștri comuni
știau cât de grea a fost despărțirea. Când m-au văzut…
I-am zis: „Ce mai faci?”
A spus: „Vai! Bună!” S-a ridicat, ne-am îmbrățișat.
A fost drăguț. I-am zis: „Mă bucur să te văd.
Am auzit că ai obținut rolul ăla. Bravo!”
Ea a spus: „Felicitări și ție!” Am zis: „Da. E grozav.”
Ne înțelegeam bine, dar m-am gândit:
„Eu trebuie să închei interacțiunea asta.”
Trebuie să controlez situația.
Am vorbit o vreme și-am zis: „Mă bucur că te-am văzut…”
Ea a zis: „Vrei să stai jos?”
Am spus: „Nu. Rămân cu prietenii la bar,
dar mi-a făcut plăcere.” Ea s-a așezat.
Eu am mers la bar, iar ea încă se uita
peste umăr cum mergeam spre bar.
Mergând spre bar, îmi dau seama deodată:
„Care prieteni la bar?”
Nu era niciun prieten la bar.
Joe se așezase la masa ei.
E un șarpe!
Să nu mai aud de el!
Am intrat în panică. Încă se uita.
Și am mers la bar.
Slavă Domnului! În ultima clipă, am văzut trei fete de la spectacol.
Fuseseră în primul rând.
M-am apropiat de bar.
Slavă Domnului, una a zis: „Ce show bun!”
Cred…
Cred că ce și-a dorit din acea interacțiune,
așteptările ei de la acea interacțiune erau:
„Ai fost grozavă.” „Salutare! Mersi că ai venit.”
Ceea ce a primit a fost atât de intens!
Am zis: „Bună! Ce faceți? Care sunt numele și slujbele voastre?”
Și tactilă totodată. Ciudat de tactilă.
Ca mâna pe umerii lor, cu capul pe umărul lor.
Au zis: „Bine. Vorbeam.”
Apoi, slavă Domnului, am vorbit, a fost bine, ne-am înțeles.
S-a evitat criza.
M-au întrebat dacă beau ceva. Am acceptat și am băut.
Brusc, am simțit o bătaie pe umăr. M-am întors. Era fosta iubire importantă.
Acum, elementul surpriză era la ea, pentru că nu mă așteptam.
A zis: „Îmi pare rău că vă întrerup, voiam să-mi iau rămas-bun. Plec.”
Am spus: „Da.” Și ne-am îmbrățișat.
A spus ceva îngrozitor…
„Drumurile noastre se vor mai întâlni.” Înțelegeți?
Ceva de genul ăsta.
Toate organele mi s-au dizolvat. Am scos punga din plastic.
Ne-am îmbrățișat, iar ea pleca.
Încă își lua rămas-bun de la unii,
iar eu m-am întors către „prieteni”.
Apoi, dintr-odată, m-au copleșit emoțiile.
M-au năpădit și am izbucnit în plâns.
Fața mi s-a prăbușit, umerii…
Am început să fac…
M-au întrebat: „Doamne! Ești bine?” Am zis:
„Râdeți, râdeți!
Râdeți!”
A fost un comportament de om nebun.
Chiar le-am zis să râdă naibii!
Și au început…
Nu există nicio concluzie aici. E doar…
o istorioară, dacă vreți,
ca să ilustrez cât de multe emoții pot avea.
Am multe sentimente. Voi aveți multe sentimente?
Mă extenuează asta.
M-am umplut până la refuz de sentimente.
Vizualizez mereu
supa de roșii a lui Campbell.
Înțelegeți?
Supa de roșii a lui Campbell. Eu m-am umplut
chiar până în creștet și încerc să mă stăpânesc.
Încerc să nu-mi iasă prin orificii
în drumul meu prin viață. Așa îmi văd eu sentimentele.
E nevoie doar să mă întrebe cineva ce fac și…
Îmi iese pe ureche.
Aud: „Doamne!” Zic: „Îmi pare rău.
Nu e din cauza ta.”
Sunt bine. Merg la un terapeut de curând.
Da.
Da. Trebuie, oameni buni. Chiar trebuie.
Dacă te plângi la fel de mult ca mine,
din păcate, trebuie să ai terapeut.
Da.
Prietenii mei au început să spună:
„Plătește pe cineva ca să facă ce aștepți de la noi.”
Am zis: „Bine.”
Am găsit un terapeut foarte deștept și ne vedem pe Zoom.
A zis ceva interesant: „Amintește-ți că tu nu ești sentimentul.
Sigur. Simți că sentimentul te consumă, dar nu ești sentimentul.”
A zis: „În tine, în interiorul tuturor, există un ego neutru, liniștit și etern.
Trăim sentimentele, dar nu ne lăsăm consumați de ele.”
A zis: „În loc să te identifici așa mult cu un sentiment,
de anxietate sau oricare, nu lăsa sentimentul să te consume.
Observă sentimentele când vin, cu curiozitate.”
Ați mai auzit asta? Se pare că e…
Cred că ar trebui să-ți spui…
„Trăiesc
furie.
Ce curios!
Ce curios!”
Am trăit o chestie foarte ciudată,
când, în timpul pandemiei… Am fost în Londra atunci.
Am stat în apartamentul meu, în ploaie, în Londra, ani în șir.
Am observat că se ivise un sentiment neașteptat.
M-am întrebat: „De simt jenă?”
Mă trezeam simțind jenă.
Și petreceam mult timp, evident, în apartamentul meu.
În sufragerie și în dormitor, mai exact.
Și mi-am zis: „Poate că din cauza asta.”
Bine. Fiți atenți!
Nu vi se pare cam jenant că suntem adulți
și că încă avem camere?
Bine. N-am terminat!
Spunem: „Asta e camera mea.
Asta e numai camera mea!
Nu intra în camera mea!”
E jenant! „Trebuie să fac curat în camera mea.”
Vă rog. Desigur, accept și înțeleg că avem nevoie de camere.
Vrei patru pereți între care să-ți întinzi capul obosit noapte de noapte.
Însă mi se pare foarte jenant
felul în care ne decorăm camerele pentru a ne reflecta individualitatea.
Și spunem: „Mă reprezintă.” Nu?
„Sunt eu însămi în camera mea.”
E așa de jenant!
„Am o lampă cu sare de Himalaya.
Da, am și mă reprezintă.
Am o poză pe perete și…”
Când termini de citit o carte, n-o arunci.
Spui: „O pun pe raft.
Personalitatea mea e expusă, ca s-o vadă toți.
Nu mai e nimeni ca mine.”
Apoi m-am gândit… Bine. E un pic abstract,
dar nu credeți că, într-un fel, creierul și mintea noastră
sunt asemeni camerelor,
iar noi ne oferim minților noastre experiențele pe care le adunăm,
ca să construim ce credem că e identitatea noastră? Asta facem!
Suntem niște vânători de experiențe pe care le punem pe raft
și spunem: „Mă reprezintă.”
Vizualizez mereu fiecare experiență pe care o adunăm
ca pe un glob nou și mic de zăpadă.
Ne plimbăm și spunem:
„L-am văzut odată pe Antonio Banderas la aeroport. Da!
Mă reprezintă. Nu mai e nimeni ca mine.”
Apoi,
toată interacțiunea umană e…
Am observat asta după pandemie. Toată interacțiunea umană
înseamnă că fiecare ne arătăm pe rând globurile de zăpadă.
Și, în mod jalnic, o facem pe rând.
Cineva îți va arăta globul lui de zăpadă și încerci să fii un bun ascultător.
E despre o petrecere de acum cinci ani.
Și-ți spui: „Da. Iar tu ești și tu unic.
Da. Exact. Da.
Ce minunat e să fii și tu unic.”
În tot acest timp, ochii tăi se îndreaptă spre propriul raft.
Categoric, tot timpul. Zici: „Da. Nu. Da.”
Aștepți momentul tău,
ca să spui: „Și eu! Să-ți arăt…”
Mulțumesc.
Ce palpitant! Știți ce?
Mă gândeam…
Mă uit la multe show-uri de comedie.
A apărut show-ul prietenei mele
și au scos un trailer.
Mi-am zis: „Futu-i! Ce dinamică e!”
E foarte prezentă pe scenă și face…
Mi-am zis: „Eu nu mă mișc mult. Sunt foarte…
Dacă…”
Aș vrea ca trailerul meu să fie dinamic.
Mi-am zis: „Dacă aș…”
Eu știu clar ce aș vrea să văd în trailer,
numai că încă n-am scris glume pentru mișcări.
Mi-am zis: „Poate fac doar mișcările.”
Le pun în trailer și apar…
Dacă ar fi așa, ar fi super, nu? Vrei să vezi tot.
Ar trebui să am o sută de câini dresați.
Toți vin așa pe scenă.
Toți ar sări pe scenă pe labele din spate. Ar apărea doar în trailer,
niciodată în show.
Sentimente. Am multe sentimente.
Deci, furie, rușine. Astea sunt unele dintre sentimente.
Un alt sentiment pe care…
E dominant în viața mea și cred că mulți înțeleg
e nostalgia. Simt multă nostalgie.
Înțelegeți? Știu că e inutilă
emoția. Sunt…
Mi-e dor de timpurile prepandemice când nu știam ce bine ne era.
Mi-e foarte dor chiar de vremea de dinainte de pubertate, sincer.
De atunci, totul a mers prost.
Deci…
Da, iar prietenii îmi zic: „Ai ratat anii '90.”
Ce original!
„Nu ți-e dor de benzile elastice din casă ale părinților?”
Știți că toți aveau elastice? Erau în jurul mânerelor de la sertar.
Aveau o minge întreagă. Pentru ce erau?
Acum n-am niciun elastic.
Nu ți-e dor de cochilia mare de melc a părinților, din baie?
Am zis: „Ba da! Mi-e dor.”
Da.
Și mi-e dor de accesul mai ușor la avort și de mai puțin populism.
Înțelegeți? Da.
Chiar cred că sunt o persoană care n-a trecut niciodată de pubertate.
Din câteva motive,
pubertatea m-a lovit foarte tare.
În primul rând, din punct de vedere demografic sunt exact
în perioada în care pubertatea a coincis cu apariția internetului
și cu popularizarea lui.
Ce noroc am avut! Erau unu la 13. Îmi amintesc de unicul calculator,
din clasa noastră, care avea internet.
Și, peste noapte, lumea a explodat, totul s-a schimbat, era…
Toți ne-am făcut primele adrese de e-mail.
A mea era hot-mae-el@hotmail.com.
Mulțumesc.
Erau zile în care-ți puteai face adrese bune de e-mail.
Dar, peste noapte, lumea a devenit din foarte suportabilă…
Tot ce trebuia să știu era într-o colecție de Enciclopedie Britanică,
din subsolul alor mei.
Era așa de relaxant! Era o cantitate finită de date.
Asta era tot.
Hârtia frumoasă și subțire. Înțelegeți?
Era ușor de suportat. Nu era…
Totodată, era un adevăr obiectiv.
Nimeni nu scotea un alt set de enciclopedii ca să te contrazică.
Înțelegeți? Să zică: „Păi…
Ești sigură că Lima e capitala Peru?”
Apoi, peste noapte, a fost…
Mă obseda asta. Prietenii, la prânz, ziceau:
„Mergem la joacă. Vrei să vii?”
Spuneam: „Nu! E atât de mult de lucru pe internet!
Se întâmplă atâtea. Trebuie să…
copiez și să lipesc imagini cu Buffy, spaima vampirilor
într-un document Word.”
Apoi, trebuia să imprim documentul.
Hârtia era inundată de tuș.
Era grea de la atâta tuș.
Trebuia să decupez pozele și era ca hârtia igienică umedă.
Apoi trebuia să pun pozele în jurnalul de teme. Eram ocupată.
Chiar simt că sunt ocupată de atunci.
Simt epuizare.
Un alt motiv pentru care cred că pubertatea m-a lovit a fost…
Da. Chestii normale de pubertate.
Apoi, a apărut internetul cu tot ce-a adus el.
În cazul meu, pubertatea a declanșat o disforie incredibilă de gen,
apropo de gen.
- Înțelegeți? - Da!
Liniște totală.
Dar, serios, înainte de pubertate,
eram un copil lămurit, androgin,
foarte încrezător, care-l imita des pe Ace Ventura.
Deodată, cu pubertatea mi s-a schimbat corpul,
m-am simțit foarte… Și era în anii '90!
Era epoca trupelor de fete și de băieți, da?
Era un curent binar puternic alimentat de muzica pop.
Și învățam la o școală de fete, ceea ce era…
Întrebarea omniprezentă, cea la care trebuia să ai un răspuns,
la școala mea, era ce Spice Girl ești.
Și există doar cinci răspunsuri posibile.
Trebuia să știi. Erai pe hol,
iar fetele te încolțeau: „Care ești?”
Fiindcă făceau show-uri.
Trebuiau să știe, fără să te judece. Trebuiau să știe
unde te încadrai în constelație.
Întrebau: „Care ești?” Răspundeam: „Justin Timberlake. Nu știu.
Nick Carter?”
Indiferent dacă ați trăit experiențe referitoare la gen,
pubertatea e, oricum, un coșmar. Te simți ca un extraterestru,
iar toate atuurile tale devin fără valoare peste noapte.
Bine. Aveam un truc.
E un zgomot pe care-l pot face cu mâna.
Și jur că a fost ceva foarte apreciat.
Lumea adora când făceam asta, la petreceri.
O să-l fac acum pentru voi.
Poate unii dintre voi își amintesc. Ăsta e zgomotul.
Vă amintiți?
Jur că dădeam lumea pe spate la petreceri!
Lumea cerea: „Fă chestia aia!”
Ziceam: „Bine.”
Am făcut asta la o adunare școlară… A fost prea exagerat, dar…
Era foarte tare. Deodată, a venit pubertatea.
Eram la petrecere, într-un dulap,
cu un băiețel de 13 ani, care avea o camionetă și…
Iar el a întrebat: „Ce naiba?”
A zis: „Am crezut că vrei să mi-o freci.” Am spus: „Nu!
Am zis că pot să fac ceva mișto cu mâna.”
M-a lăsat în dulap. Am rămas în întuneric…
Foarte trist!
E foarte greu să trăiești la vârsta aia.
Nu credeți că singurul flirt la 13 ani,
singurul acceptabil, e să zici: „Cât de mari ai mâinile?”
Nu credeți? Vă amintiți?
„Cât de mari ai mâinile?” Tot cred că e o strategie grozavă
ca să ai contact fizic cu cineva care-ți place.
Doar că eu eram la școala de fete
și ieșea cam prost. „Da, am mâinile uriașe.
Da, ale tale sunt mici. Normal.”
Pe terenul de joacă ziceam: „Știi cum se spune.
Mâini mari, labii uriașe.”
Dar…
Deci, se întâmplau toate astea. Cred că toți,
la pubertate, suntem…
Ne dezvoltăm gândirea critică și, brusc,
te lovesc adevărurile crude ale vieții.
Cred că, dacă ești cât de cât diferit,
dacă narațiunea dominantă pe care o auzi din partea tuturor
nu se potrivește cu ceea ce trăiești…
Cum ar fi genul. Oamenii spun „Sunt două,
ești femeie și așa ar trebui să fii.” Tu spui: „Bine.”
Dar trăiești ceva complet diferit.
Atunci, ai două opțiuni.
Poți pune la îndoială validitatea ta și a trăirilor tale
sau poți pune la îndoială validitatea celorlalți
și a întregului sistem.
Dacă ajungeți pe drumul ăsta, sunteți terminați.
Monogamia.
Pot merge cu doi oameni la bal? De ce nu? Nu înțeleg de ce nu.
Și am mai simțit că…
Eu am început să fac comedie la 13 ani
și am descoperit…
M-am apucat de droguri psihedelice.
Asta a accentuat trăirea existențială generală.
Simțeam că dezlipeam un tapet de pe realitate
și că vedeam niște schele șubrede pe care se baza totul.
„Ce se întâmplă?”
Îți dai seama brusc că părinții au defecte,
că profesorii tăi sunt singuri.
„Cred că dna Buchanan e singură.
Simt o presiune mare să râd la glumele ei. Nu știu.”
Și, da, îmi amintesc că mă stresa mult.
De ce nu, noi, ca societate, vorbim mai mult despre faptul
că filmele Furnicuțe și Aventuri la firul ierbii
au apărut în același an.
Sigur, sunt forțe puternice în joc,
dar noi le ignorăm? Ce naiba…
Da.
Deci, da, am fost stresată și…
Iar drogurile erau un mod de a scăpa din corpul meu.
Mă simțeam foarte incomod în corpul meu și erau o scăpare.
M-am apucat serios de droguri, iar apoi
am trecut de la psihedelice la cele periculoase.
M-au dat afară din casă. Am renunțat la școală.
În final, am ajuns la dezintoxicare.
La 19 ani, am urmat un program de reabilitare
timp de nouă luni.
Un program de reabilitare pentru adolescenți
e o idee foarte proastă.
Într-un fel. Aduni un grup de adolescenți.
Tot ce au în comun sunt drogurile.
Zilnic, la ora 15:00, sună clopotul.
Și ți se spune: „Mergi cu prietenii tăi noi.
Fugi! Socializează pe străzi
în singurul mod pe care-l știi.”
Dar a fost o revelație, un moment important de cotitură.
Am intrat în program și mai erau 12 copii.
Brusc, mi-am zis: „Futu-i!”
Copiii ăștia aveau viața chiar grea
și situații familiale complicate. Cine eram eu?
Eram un copil răsfățat, al clasei mijlocii. De ce mă revoltam?
Dar trebuia să fiu acolo și a fost bine.
Voiam să mă încadrez. Ei se știau de o vreme.
Erau foarte apropiați
și-și dăduseră fiecare porecle.
Nu mai avusesem niciodată o poreclă și-mi doream.
Am simțit un entuziasm mare, fiindcă, după două luni,
într-o dimineață, un tip mi-a zis: „Ce faci, Apă de Baie?”
Am întrebat: „Apă de Baie?”
Iar toți au început să-mi spună: „Apă de Baie”.
Profesoara mi-a zis așa. S-a propagat. Profesorii: „Neața, Apă de Baie!”
Mă întrebam ce se întâmplă.
Am acceptat. Nu voiam să recunosc că nu știam motivul.
Răspundeam: „Ca de obicei. Bine.”
Apoi, în sfârșit, m-am simțit destul de confortabil cu ei
și ne-am apropiat.
Le-am zis: „Voiam să vă întreb de luni în șir.
De ce-mi spuneți, Apă de Baie?”
Au zis: „Fiindcă atunci când ai venit vorbeam cu toții
și am hotărât că arăți ca un copil care își bea apa de baie.”
E
așa de punctual!
Așa de jignitor!
Și creativ, da.
Își bea… Uitați ce-i! Am băut niște apă de baie la vremea mea.
Sigur.
N-am băut cu toții?
Adică, nu așa…
Cu un pai. Așa…
Nu, dar toți…
Am băut toți puțină, nu?
Stați! Mai știți cum făceam baie?
Mai știți cum făceam baie? V-ați luat vreodată prosopul ud…
Îi spuneți prosop sau cârpă?
Prosop? Da. Canada, da.
V-ați luat vreodată prosopul ud,
ca să-l puneți pe față și să respirați prin el?
Și ați simțit deodată că vă torturați singuri?
Ați exclamat: „Nu!”
Sau ați supt vreodată apa din prosop?
Nu-i așa?
Scârțâie într-un mare fel. Ce senzație!
Baia!
Înțelegeți?
Mi-e foarte dor…
O să trec peste subiectul cu baia, dar o să spun repede
că cel mai mult mi-e dor că, o dată pe zi, auzeam: „E timpul să faci baie!”
Cât de bine era! Cred că nu apreciem când suntem tineri,
dar imaginați-vă o întâlnire nereușită,
iar chelnerul vine și zice:
„Scuze că vă întrerup. E timpul să faceți baie.”
Ați scăpa de acolo.
Tinerii își irosesc tinerețea!
Tinerețea e irosită pe tineri.
Deci, asta e…
Motivul pentru care am o obsesie pentru adolescență
și pentru care mă gândesc mereu la ea e că mă simt un cu totul alt om acum.
Și chiar am avut o adolescență haotică.
A fost sumbră. O nebunie!
Acum mă simt complet alt om.
Nu-mi asum deloc riscuri acum.
Ar… Da.
Ar trebui să mă vedeți pe scara rulantă. Nebunie!
Mă țin foarte strâns de balustradă.
Sunt foarte…
Când mă apropii, îmi zic: „Doamne! Unu, doi, trei, hai!”
Îmi aștept momentul.
Dacă nu mă simt în stare, merg înapoi.
Îmi zic: „Da.”
Da.
Dar chiar mă simt alt om.
Încă mai am un sentiment de autodistrugere.
Se acumulează presiunea.
Cred că toți avem acele impulsuri
și trebuie găsit modul sănătos de a gestiona sentimentele.
Joc des Camera de Evadare.
Evadez mereu dintr-o cameră.
Constant.
Am fost în turneu recent, iar turneele sunt solicitante.
Și nu mai e nimeni în turnee. Nu deschide nimeni
și n-am manager de turneu.
Călătoresc fără nimeni.
Sunt zile lungi prin orașele din Marea Britanie.
Aveam un spectacol în Edinburgh.
Eram doar eu în Edinburgh
și simțeam cum se acumulează presiunea.
Înțelegeți?
Tocmai văzusem Trainspotting. Mi-am zis că e periculos cu drogurile.
M-am întrebat: „Ce să fac?”
Am descoperit că temnițele din Edinburgh erau deschise.
E ca în temnițele din Londra, unde e o experiență de groază, realistă.
Actorii în costume de epocă te sperie.
Te plimbi prin labirintul iadului. Mi-am zis: „Grozav”.
Mi-am luat și pachetul VIP pentru care dai 20 de dolari în plus.
Tot ce însemna era că ți se făcea poză la sosire, în fața unui ecran verde.
Îți dădeau o cheie. Proiectau un cimitir
și-ți dădeau brelocul cu…
Atunci mi-am zis: „Asta se face cu prietenii.”
Prieteni sau cei apropiați.
Acum, am un breloc care e…
Așadar,
am coborât și eram eu și un grup de străini.
Mergeam împreună, în grup, prin acest labirint de groază.
Erau turiști și familii. Eram zece.
Urma să intrăm. A venit un tip
îmbrăcat ca un măcelar victorian.
Era plin de sânge și avea un cuțit mare de măcelar, barbă.
Era scoțian. Și a zis: „Sunt măcelarul.”
Nu-mi iese prea bine accentul.
„Bun venit în temnițele Edinburgh,
unde o să vă căsăpim!” Și am zis: „Da!
Da! M-am rugat să mor!”
Și a continuat: „Întâi, câteva mesaje pentru siguranța dvs.
Dacă sunteți gravidă sau aveți epilepsie, nu intrați în temniță!”
Spun: „Bine.” Apoi, a zis:
„În niciun moment, actorii din temniță nu vă vor atinge sau apuca.”
Mi-am zis: „E bine așa.”
Nimeni nu vrea să fie apucat în temniță:
„Drăguț!”
Așa că am început turul și a fost așa de înfricoșător!
A fost… Am tremurat de frică.
Intrasem cu niște străini.
Le place să stingă toate luminile. Era întuneric beznă.
Când se aprind iar, vezi o femeie la un centimetru de fața ta,
făcând…
E înfricoșător, dar mi-a plăcut mult.
Ți se spune și o poveste de la bun început.
Măcelarul zice: „O să-l întâlniți pe canibalul legendar Sawney Bean.”
Îl știe cineva pe Sawney Bean? Se pare că e un canibal legendar și…
Noi am zis: „Nu vrem să-l cunoaștem. Suntem speriați.”
El a spus: „O să vă iubească.”
Știam că ni se pregătea ceva.
Am ajuns la partea unde era un fel de barcă în subteran.
Erau măruntaiele din Edinburgh.
Era o barcă pe o pistă și am intrat cu toții în ea.
Îl auzeam pe Sawney Bean în întuneric, în direcția noastră:
„Sunt Sawney Bean.” Am exclamat: „Nu!”
Măcelarul a zis: „Acum sunteți pe cont propriu. Eu plec.”
„Stai! Am ajuns să te iubim. Avem nevoie de tine!”
A zis: „Să v-o trag!” și a plecat.
Acum, eram eu și grupul într-o barcă mică.
S-au stins luminile și era beznă.
Nici mâna nu ți-o vedeai de aproape. Era beznă, umed și e rece.
Auzeam: „Sunt Sawney Bean.” M-am speriat.
Apoi am simțit niște mâini pe spate.
Urcau pe spate
și mi se îndreptau spre gât.
M-am speriat fiindcă mi-am amintit
că nu aveau voie să te atingă în temniță. Da?
„Ce se întâmplă?” S-au aprins luminile, m-am întors
și era doar o femeie de vârstă mijlocie, din grupul nostru.
Și a făcut…
A fost
o nebunie.
Și era cu două fiice adolescente,
care o încadrau. Ele au întrebat:
„Mamă, ce dracu' faci?”
Ea făcea…
Mă gândesc la ea tot timpul.
Ea e ca poștașul. E o eroină pentru noi toți.
Dar fac astfel de lucruri ca să simt că sunt în viață…
Încerc să fiu foarte atentă cu creierul meu,
fiindcă am trăit multă rușine în adolescență.
M-am purtat foarte urât. Am avut un comportament autodistructiv și…
Chestia ciudată e că simțeam foarte multă furie.
Ciudat e că, din aproximativ 2016…
Mi-amintesc când a fost ales Trump. Mi-am zis: „Deci, nu mai putem nega
că lumea s-a deplasat ușor de pe axa ei.” E cam nasol, nu?
Avem atâtea informații la dispoziție!
E greu de negat că sistemul nu funcționează pentru toți.
Miliardarii nu plătesc taxe și tot ce mai știm.
Mi-am zis: „Deci, într-un fel, furia mea e validă.”
Cred că mulți adolescenți simt această indignare corectă.
Dar metoda rebeliunii mele era proastă.
Era foarte autodistructivă și egocentrică.
Era impotentă până la urmă. Mi-am făcut tatuajul ăsta
la 16 ani. Scrie: „Terci”.
Scrie „Terci” de două ori.
Știu că mi-am zis: „Să i-o trag!”
Zău?
Va rămâne pentru totdeauna.
Eu…
Îmi amintesc că simțeam…
Am simțit că lumea era o casă care mi-a fost vândută
la o vârstă fragedă când eram prea mică pentru ipoteci.
O casă vândută de un agent imobiliar dubios.
Unsuros. Agentul imobiliar făcut în poziția caprei.
„Semnează aici, puștoaico!” Am zis: „Bine.”
„Ți se vor împlini visele.” Deodată, m-am trezit în casa asta.
Îți dezvolți gândirea critică. Te trezești în casă de mică. „Stai așa!”
Stai! Fundația casei e putredă,
curtea e în flăcări, fiindcă foștii proprietari
o încălzeau exclusiv cu combustibili fosili.
Așa că am reacționat: „O să demolez casa cu mine în ea.”
Și, desigur, acum mi-am dat seama că ar fi trebuit
să mă străduiesc să repar casa, da?
Asta trebuie să facem…
Sper că asta încercăm să facem. Trebuie, da?
Ne străduim să facem casa mai ușor de locuit.
Nu se rezolvă de la sine. Da.
Simt că trebuie s-o facem conștient.
Altfel, nu vom reuși.
Și de asta sunt… Chiar ador…
Cred că generația Z e incredibilă.
Nu sunt doar pe TikTok. Sunt șmecheri.
Sunt activi. Fac lucruri.
Protestează împotriva schimbărilor climatice, distrug barierele de gen.
Eu ce făceam?
Mă târam de colo-colo și întrebam: „Are cineva vreo pastilă?”
Era un comportament inutil.
Iar ei sunt șmecheri.
Vreau să vorbesc despre…
Vreau să vorbesc puțin despre chestia cu genul.
Deci…
Am stat în Marea Britanie și acum sunt în Statele Unite,
iar în ambele există o adevărată isterie despre gen și identitatea de gen.
Și cred că o parte vine din percepția greșită
că e un moft al generației Z sau al celor născuți în '80.
Să existe un gen fluid…
De când există civilizația umană, știm că au existat variațiuni ale genului.
Au existat culturi care au recunoscut un al treilea, al patrulea gen.
Nu doar recunoscut, venerat.
Adică, eu aș fi putut fi venerată.
Puteam fi venerată!
E nasol.
În schimb, întreb: „În ce toaletă am voie să intru?”
De fapt, e o modă colonială recentă să ai un sistem de gen binar foarte rigid.
E de parcă am fi trecut cu buldozerul peste nuanțele
tuturor lucrurilor frumoase.
În Marea Britanie, unde locuiesc, îmi amintesc
că, în 2018, India a dezincriminat homosexualitatea și a fost grozav.
S-a sărbătorit, a fost multă bucurie, dar a fost și frustrant,
fiindcă mass-media din Marea Britanie a comentat atât de arogant:
„Era și timpul, India.”
Dar Anglia a mers în India și a incriminat homosexualitatea
în 1896, deci, e…
E manipularea supremă.
Dai foc casei cuiva, iar, apoi, spui:
„E foarte ciudat cât îți ia să stingi focul.
E atât de jenant!”
Da. Mersi.
Da.
Iar chestia enervantă e
că nu vreau neapărat să vorbesc despre gen,
fiindcă pierde toată lumea.
Mai ales dacă te afectează personal
și îți pasă, e greu de dezbătut.
Dacă te emoționezi, ai pierdut deja. Pentru că…
E greu, dar cred că ar trebui să vorbim despre asta,
fiindcă vorbesc toți. De exemplu, comedianții.
Comedianții celebri, multimilionari, în show-urile lor,
ridiculizează și trivializează
când drepturile transsexualilor sunt foarte fragile,
iar să dai înapoi nu e… Da.
Nu. Dar simt că…
Dau înapoi, da.
Nu. Glumesc.
Mi-am zis brusc: „Futu-i!”
Chestia e că mă uit la show-urile lor ca să fiu informată
când sunt întrebată la fiecare interviu să vorbesc despre ele.
Dar ceea ce a reieșit mereu
a fost: „Genul e un fapt.”
A fost un refren: „Genul e un fapt.”
Apoi, au filmat publicul. Oamenilor le-a plăcut și e…
Cred că vând castraveți grădinarului acum,
dar o să spun rapid… Sigur, sexul biologic e real. E un fapt.
De aici, există foarte multe variații.
Științific, nu e totul așa de binar. Există oameni intersexuali,
variații hormonale și altele.
Dar, cu siguranță, nimeni nu neagă sexul biologic,
însă genul e mult mai efemer și are mai mult de-a face
cu ce e aici și aici.
E, în esență, un construct social
și mai fluid.
Celor care vor să înțeleagă, le explic
diferența dintre sexul biologic și gen
prin ilustrarea unui spectru de gen.
Știți filmul Frumoasa și bestia?
Bine.
Imaginați-vă că la un capăt al spectrului de gen e Gaston.
Vi-l mai amintiți? „Nimeni nu luptă ca…”
E sexy.
E de o masculinitate extremă.
La celălalt capăt al spectrului e Belle,
care are sindromul Stockholm.
Foarte sumbru, dar…
Dar rămâne un model excelent,
fiindcă poate citi.
Adoră cărțile.
Trebuie recunoscut.
Apoi, în mijlocul spectrului, e sfeșnicul, da?
Îl avem pe Lumière.
Iar eu chiar îl înțeleg pe Lumière.
Mi-e drag Lumière.
Cu cât Lumière are mai multă putere, cu atât se vor distra Belle și Gaston.
Lumière organizează petreceri: „Sunteți invitații mei!”
Da.
Am o fantezie.
Am o fantezie în care…
Am o imagine clară…
Îi avem pe Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis CK.
Îl mai avem și pe Joe Rogan. Toți mănâncă o friptură de porc.
În fantezia, e un porc imens, iar ei smulg carnea de pe el.
Beau pocale cu mied.
Băutura aia medievală. Își aruncă banii.
Apoi, pornesc televizorul
și mă văd vorbind despre gen în Frumoasa și bestia…
„Și sfeșnicul!”
Se uită și zic: „Doamne! Noi… Băieți!
Ne-am înșelat.”
Și apoi… Asta e fantezia mea.
Apoi, ei… Știți ce vreau? Vreau ca ei să…
Vreau să se legene unul pe altul. Să se țină și să se legene ușor.
Practic, vreau să se reeduce singuri.
Doar puțin.
Pentru că și eu înțeleg. Înțeleg. E greu să înveți o limbă nouă. Da.
Deși, chiar e greu?
Omicron, de exemplu?
Pe asta am învățat-o repede.
Dar…
Poanta pe care o aud mereu și care e…
Poanta asta era pe val în anii '90.
A revenit și mai în forță în show-uri.
„Mă identific ca un cactus
sau ca un stâlp sau ca un obiect neînsuflețit.” Și e…
Sunt persoană non-binară, sub umbrela identității trans.
Sexul cu care m-am născut nu e…
Și…
Dar eu nu vreau să mă identific neapărat ca non-binară sau trans,
chiar asta sunt și ar fi ciudat să spun altceva.
Ar fi de parcă m-aș violenta cu mâna mea.
Așa aș simți. Ca în cazul supei fierbinți de roșii,
de 100 de ori, plină cu supă de roșii.
E complicat, pentru că e…
Trebuie să mă credeți că știu cine sunt.
E greu să le spui asta oamenilor.
Trebuie să mă credeți pe cuvânt.
Eu am siguranța asta.
Poate nu știu sigur dacă o Toyota Tercel poate intra sub un elan,
nesiguranță mare,
dar știu clar un lucru.
Și nici măcar nu trebuie să înțelegeți!
Știți ce zic?
Eu nu înțeleg Wi-Fi-ul. Cum funcționează? Ce e?
Dar știu că e real. Știu că există printre noi.
Accept că e acolo. În fine.
Nu am insomnii din cauza asta.
Nu sunt…
Da.
Da. Mi-am operat sânii în decembrie, anul trecut,
și am luat doze mici de testosteron în ultimul an.
Și a fost cel mai bun an din viața mea. Pe bune.
Am 35 de ani. A fost cel mai bun an din viața mea.
Mersi.
Și e…
Nu e ciudat că simt fericirea asta.
Nu sar într-un picior, ci mi-a dispărut agonia.
Atâta tot.
Iar ăsta e un standard mic…
Cine suntem ca să privăm pe cineva de asta? Absența agoniei.
Ăsta va fi titlul albumului meu.
Bine.
Totodată, simt
mulțumire că acum am limbajul.
În copilărie, nu aveam limbajul ăsta.
Mereu m-am simțit așa și știu că eram…
Știți când ai patru, cinci ani și ai tăi îți zic povestea nașterii tale?
Cred ca părinții mei…
Pare că vorbeau mereu despre concepția și despre nașterea mea.
Jur că am avut și conversații normale,
dar îmi amintesc că tata mi-a zis:
„Mama ta a intrat în travaliu, am fost la spital.”
Spunea că o să nasc și eu cândva.
Eu îmi imaginam copiii mei.
În fantezia mea cu copiii mei, eu nu nășteam niciodată.
Era o fantezie anume în care eram un tată de afaceri, din anii '50.
Toceam holurile spitalului.
Era o atmosferă ca în 101 Dalmațieni.
Apoi, o asistentă spunea: „E băiat!”
Eu ziceam: „Noroc, domnilor!
Îi voi spune Șmecherul.
Îl voi trimite la mină.”
Da, suntem aproape de final.
Mai am ceva să spun. Iau suportul pentru microfon.
Dacă… Cum ar fi să-l fi pierdut?
Cred că…
Mulțumesc mult. A fost foarte… Ați fost grozavi.
Cred că am trecut…
În privința viziunii asuprea lumii, a fost pesimism și optimism.
Vreau să termin într-o notă pozitivă. Vă spun parabola budistă pe care o ador.
Asta e… Fiți atenți!
Ador povestea asta.
Apoi, voi pleca.
Are loc în pădure. Ne întoarcem în pădure.
Practic, în această parabolă, un bărbat este urmărit,
alergat prin pădure
de ceea ce aș putea descrie ca fiind o bestie din Iad.
Era o creatură terifiantă,
cu fălci de leu și cu un corp monstruos.
Era înfometată. Voia să-l devoreze pe bărbat
și-l urmărea de zile în șir, iar el alerga.
El începuse să fie epuizat.
Curând, avea să cedeze în fața bestiei.
Chiar când credea că va leșina și că-l va prinde bestia,
a văzut o fântână din piatră în mijlocul pădurii.
Era rotundă.
Și-a zis: „Mă ascund de bestie în fântână.”
A sărit. Bestia nu l-a urmat.
S-a oprit deasupra și…
Și-a zis: „Grozav!” Cădea în fântână și, când cădea,
s-a simțit stropit de apă pe picioare.
Și-a zis: „E ciudat.” A privit în jos.
Sub el, în direcția lui,
apa se agita cu putere.
Și-a dat seama că… Ce era pe fundul fântânii?
Altă bestie.
Da. E o situație cu două bestii.
Veștile erau foarte proaste.
Bestie sus, bestie jos.
Așa. În ultima secundă, a văzut o ramură
care creștea noduroasă în peretele fântânii.
S-a apucat de ea și și-a folosit ultimele forțe
ca să se cațere pe ramura asta.
Mușchii îi tremurau.
Și-a zis: „Am reușit.” Bestiile erau acolo.
Iar ramura a pârâit sub greutatea lui.
Nu era o soluție permanentă.
La un moment dat, ramura avea să se rupă.
Și transpira în cuta asta, de aici. Înțelegeți?
Dacă transpiri în cuta asta, ai probleme mari.
Brusc, a privit spre capătul ramurii și a văzut
ceva strălucitor acolo.
S-a întrebat: „Ce e asta?” S-a echilibrat
și a întins un deget spre capătul ramurii.
A luat pe deget și era sevă aurie de copac.
Era sevă.
A băgat-o în gură și a zis:
„E delicioasă.”
E ceva optimist! Așteptați!
Asta e. Nu!
Alo?
Bine.
Credeți-mă! Mie mi se pare foarte optimist.
Ascultați finalul! E relevant pentru show.
Trebuie să ascultați.
N-a fost ieftin ce vedeți.
Nu, dar chiar mi se pare optimist. Uitați!
Poate că viața e o situație cu două bestii.
Așa poate fi viața… Nu e așa într-un fel?
Din fericire, există multă sevă
și trebuie să nu ne grăbim. Merită să ne bucurăm de sevă
și s-o cultivăm unde putem.
Din fericire, există o bogăție de sevă, cred.
Oriunde v-ați uita, dacă vă uitați cu atenție.
De exemplu, câinii.
Toți câinii de pe Pământ.
O pereche bună de blugi. Pot fi sevă.
Beatles sunt pentru mine sevă.
Prietenii. Serialul Prietenii tăi. Nu… Să ai prieteni.
Sexul e bun. Sexul cu prietenii e grozav.
Să sperii oamenii. Da, dacă asta e…
Îmi plac focurile de tabără, prăjirea bezelelor,
melodia Bennie and the Jets de Elton John.
Da, îmbrățișările și artificiile, luminițele de Crăciun și toate astea.
Sevă concentrată.
Toate astea pot fi de sevă.
Sincer, poate părea siropos,
dar, serios, asta e sevă pentru mine. Simt fericire când fac asta.
Și e sevă pentru mine.
Simt recunoștință multă că ați venit.
Mulțumesc mult.
Mersi! Mulțumesc foarte mult!
La dracu'!
Dumnezeule!
Stai așa! Plângi?
Da, totul a fost așa de trist!
Trebuia să fie amuzant.
- N-a fost. - Ba da! Toată treaba.
Serios?
Avem un simț al umorului diferit.
Mulțumesc că m-ai ascultat.
Mă bucur să mă eliberez.
Nu. E…
Mă reprezintă. Eu sunt eu.
Tu ești tu.
E minunat.
- Să începem? - Da.
- Te bucuri? - Da, am puține emoții. Mă bucur.
E normal. E cam grea. Familia Buchanan are multe scrisori.
- Sunt căutați? - O să-ți placă.
- Bine. - Lopeți?
Da.
- Mă bucur că ai venit. - Da, mersi!
Nu pot să cred că trebuia să râd.
- Păi… - E o nebunie.
Unele părți au fost amare.
Da. Bine. Începem. Să facem o gaură mică aici!
Așa! Treci acolo! O să-ți placă, Mae.
- Da. - Peste umăr?
- Da. Gata. - Unu, doi, trei. Da!
- E bine? - Super!
Da, ia niște corespondență.
Cum faci… E bine așa?
Subtitrarea: Daniel Onea