-Men herregud, Mae! -Förlåt.
-En marshmallow? -Nej tack.
-Gummiband? -Det kan jag ta. Tack.
Sagostund. Jag sätter mig till rätta.
Jag har precis fått en ny.
Hoppas att du har sparat bröllopsbilderna i molnet.
-Presenterar du mig? -Okej.
-Börjar du med: "Och nu…"? -Ja, okej.
Tack.
Och nu…
En stor applåd
för den oöverträffliga
Mae Martin!
Hej!
Hur är läget?
Hej.
Vad kul att se er.
Åh gud, vad härligt det här är.
Tack för att ni är här.
Vad…?
Jag har så mycket att berätta.
Vad heter ni? Ska vi börja med…?
Säg ert namn på tre. Redo? Ett, två, tre.
Hej. Jag heter Mae.
Och det är så kul att vara i Kanada.
Jag är väldigt kanadensisk,
men jag har bott i England och London de senaste 12 åren.
Därför låter jag lite grann som ett arsel.
Min betoning är som Madonnas. Jag försöker att bli av med den.
Jag ber om ursäkt.
Pappa är britt. Han är väldigt brittisk.
Han kan beskrivas som en mystisk brittisk gentleman.
Han är magisk.
Han är intresserad av månens faser.
Han känner igen alla fåglar i trädgården och har en relation till var och en.
Hela min barndom var faktiskt mystisk.
Jag har ett exempel.
När jag var åtta år körde pappa min bror och mig till karatelektionen.
Det var typiskt kanadensiskt.
Klockan var fem på eftermiddagen och solen var på väg ner.
Det snöade medan vi körde på motorvägen på väg till dojon.
Jag och min bror satt i baksätet. Jag var åtta, han tolv.
Jag hade grönt bälte och min bror gult.
Han var fyra år äldre men två grader lägre.
Det är inte viktigt, men jag ville flagga för det ändå.
Vi kör på motorvägen
då pappa plötsligt och panikartat kör in till vägkanten.
Det tjuter från däcken och folk tutar.
Det var riktigt farligt. Och så säger han omskakat:
"Jag är ledsen, men vi måste gå ut ur bilen."
Så vi går ut ur bilen och ställer oss i snön vid sidan om vägen.
Min bror är generad över att stå där i sin karatedräkt medan folk kör förbi:
"Är det där ett gult bälte?
Vänta nu, han ser äldre ut…
Vi måste vända om."
Vi frågar pappa vad som hände, och han svarar:
"Jag såg precis nymånen genom glas."
Han hade alltså sett en månskära genom vindrutan,
och vi var tvungna att gå ut ur bilen och buga för den tre gånger.
Vi var tvungna att utföra en ritual och säga: "God afton, fru Måne."
Det var mystiskt. Han är månmänniska.
Jag var nyligen och hälsade på hemma, mitt barndomshem. Jag växte upp där.
De har bott där sen jag föddes.
Jag står i köket med mina föräldrar då pappa säger:
"Kom till arbetsrummet i skymningen."
Så jag frågar mamma: "När är skymningen?"
Det vet hon inte.
Så jag går till arbetsrummet…
Det rummet har använts för olika ändamål under åren.
Pappa sitter där med ett glas vin och tittar ut.
Han ville visa en tvättbjörnsfamilj som bor i ett träd på grannens tomt.
De kommer alltid fram vid skymningen, och han har en relation till dem.
Vi står där och väntar på tvättbjörnarna, då han svärmiskt säger:
"Visste du att du blev till i det här rummet?"
"Jaha", sa jag.
Jag vill inte avfärda honom när han visar sig sårbar.
Så jag säger: "Minns du när jag blev till?"
Och hans svar har plågat mig sen dess:
"Ja, det är klart. Jag minns det mycket väl."
Så här sa han sen:
"Månskenet lyste mot din mammas stjärt."
"Mot…"
Det känns inte som att du förstår…
Nu vet jag i vilken ställning jag blev till.
Jag är bestört.
Ingen vill bli till bakifrån. Det känns så trist.
Man vill bli till ansikte mot ansikte.
Med ögonkontakt.
I samma stund som utlösningen så…
"Vi väljer att skapa liv."
Och inte: "Bit i kudden!" Det är hemskt.
Det är så trist.
Det har förändrat min självbild.
Jag blev till i hundställningen.
Det förklarar faktiskt en hel del.
Det har påverkat min hållning. Jag är lite hopsjunken.
Jag tycker mig kunna känna igen andra som blev till i hundställningen.
När jag tar tunnelbanan och ser nån…
…som röker, så förstår jag precis.
Eller om bartendern säger:
"Nån vill bjuda dig på en drink", och jag ser vem…
Där har vi ännu en.
Det finns några här ikväll. Jag ser flera stycken.
Varje gång jag hälsar på hemma händer nåt liknande.
Nåt som går ut över min verklighetsuppfattning.
Mina föräldrar har en anekdot som de har berättat hela mitt liv.
Varje år efter några glas drar de den på en bjudning.
Och jag känner mig alltid knäpp, för den går inte ihop för mig.
Varför gör ni så här mot mig? Min bror och jag blir alltid illa berörda.
Jag ska låta er avgöra om den verkar rimlig eller inte.
Mina föräldrar svär att när de närmade sig trettio
så körde de på en slingrande skogsväg genom Northern Ontario
och passerade under en älg.
De svär på det.
Svär.
Mamma menar att de körde på den slingrande vägen,
att älgen stod sidledes och att de passerade under magen.
Jag blir inte klok på det. "Vad är det ni säger?"
Det är helt…
Hon brukar härma hur det lät när älgens päls strök mot biltaket.
Så här:
Kan ni föreställa er det?
Jag känner mig spritt språngande galen.
Min bror brukar också bli så arg.
När vi var och hälsade på hemma senast bestämde vi oss för att reda ut saken.
Vi ville ta reda på om det är möjligt.
Vi tog reda på hur hög en Toyota Tercel är.
Det var en sån bil de körde. Vi tog reda på hur hög en sån är.
Sen googlade vi på världens största älg.
Och det irriterande är
att det precis är möjligt.
Det är precis möjligt.
Om de råkade köra under världens största dokumenterade älg,
så är det en möjlighet.
Jag blir galen.
Jubla om ni tror på det.
Är det så? Jubla om ni tror att det är skitsnack.
Se!
Det är svårt.
Det säger mycket om er världsbild.
De som tror på älghistorien är ungdomliga.
Ni har kvar åtminstone en del av ert barnasinne.
Och de som inte tror på historien… Det har varit jobbigt på sistone.
Visst har det? Herregud…
Man gör det som krävs för att orka med. Vad man än mår bra av.
Pappa skickade nyligen en artikel till mig.
"Jag tror att du kommer att gilla den, att du kan relatera till den."
Precis så sa han: "Jag tror att du kan relatera till den."
Jag har inte kunnat sluta tänka på den, så nu ska ni få höra.
Den handlade om en by i Nederländerna
och en familj som upptäckte att de inte fick några brev.
"Vi har inte fått brev på väldigt länge." Det hade gått flera veckor.
"Vi får inte ens räkningar eller reklam längre. Vad konstigt."
Så de frågade grannarna om de får post.
"Nej. Det är verkligen konstigt. Inte på länge."
De går då till postkontoret och pratar med den som bossar över posten.
Postbossen, ni vet.
Den man måste besegra
för att klara nivå 10.
En sån här…
-"Vi får ingen post." -"Jag ska undersöka saken."
Så han pratar med brevbäraren som delar ut post i området.
Jag minns inte vad han heter, så vi kallar honom för Gary.
"Gary, det är några här som säger att de inte får sin post.
Vad vet du om det?"
Gary blir väldigt defensiv på en gång.
"Vad ska jag säga? Jag delar ut posten. Det är väl ingen som skriver till dem."
Så de svarar: "Okej."
Och bossen instämmer.
Men sen frågar han kollegorna vad det är med Gary.
"Han beter sig konstigt."
De bestämmer sig för att hålla ett öga på Gary och undersöka saken.
När Gary kommer till jobbet dagen därpå är det första orostecknet
att han tar med posten till sin privata bil.
Inte till postbilen alltså. Och sen kör han därifrån.
"Fan då", säger de och kör efter honom till en skog i Nederländerna.
Men de håller avstånd.
De ser honom parkera och kliva ut ur bilen.
Han tar med posten in i skogen och är borta i 45 minuter.
Han återvänder utan väska, sätter sig i bilen och kör iväg.
De tar samma väg in i skogen som han. Jag vill att ni föreställer er det här:
Vackert fläckvist solljus. Dimma som reser sig från mossan.
En stor ensam älg i bakgrunden. Den reser sig över träden.
Och så långt de kan se finns hundratals högar nyligen uppgrävd jord.
Prydliga rader som sträcker sig genom skogen.
De borstar bort jorden och inser att Gary har grävt ner posten.
Han har gjort det länge.
Det är uppenbart att det har pågått under längre tid.
"Fan", tänker de.
Dagen därpå går de varsamt fram till honom.
"Jo, Gar…
Vi har märkt att du gräver ner posten.
Nu undrar vi bara varför du gör det."
I artikeln citerades brevbärarens svar på den frågan.
Så här svarade han: "Jag provade en gång och det kändes bra.
Och nu är det liksom så jag gör."
Jag älskar honom.
Vilken hjälte.
Gary fick åtta månaders fängelse.
Det är brottsligt att hantera posten fel.
Jag ville skriva brev till honom, men det skulle säkert göra honom stressad.
"Jag vill bara få gräva ner det."
Jag har aldrig känt mig lika sedd av pappa.
Det…
Jag försöker hitta tillbaka till livet och vara lika uppspelt som innan pandemin.
Jag känner mig allra minst uppspelt av mitt kärleksliv.
Jag vet inte om ni känner likadant, men att dejta efter pandemin…
Jag är 35 nu.
Jag var så romantisk i 20-årsåldern och som besatt av att hitta den rätta.
Mina föräldrar älskade varandra. De var idealet.
Om nån bad om tiden, svarade jag: "Och jag älskar dig.
Är det…?
Jag följer gärna med dig.
Vart ska vi?"
Men nu är jag lite… Jag vet knappt.
Förra sommaren träffade jag en underbar man. Kan ni tänka er det?
Nej…
Inte om ni kan tänka er att män kan vara underbara.
Klart att de kan vara det. Men om ni kan tänka er att jag…
Vi dejtade i ett halvår.
Det var trevligt, men jag var 35 och han 36.
Vi hade båda ex som påverkat oss sen tidigare.
Vi skulle aldrig bli de exen för varandra.
Vi kommer inte att traumatisera varandra på djupet, så…
…vad är poängen?
Vi låg i sängen och snackade en sen kväll.
Det var en lättsam konversation. Han var inte allvarsam.
"Vad skulle våra barn heta om vi fick barn nån gång?"
Men jag… Jag visste inte.
Jag har haft samma konversation med så många människor redan.
Så jag svarade: "Jag vet inte.
Men låt mig vada genom en kyrkogård av döda hypotetiska barn
på väg mot nya hypotetiska barn.
Jag passerar vålnader… "Titta, där är tvillingarna Olive och Basil."
Och de säger: "Du glömde bort oss."
"Släpp mig, för fan."
Där har vi Clementine, som skulle plugga på en privatskola.
Hon har en klarinett genom huvudet.
"Kom och lek med mig." "Nej!"
Och när jag äntligen hittar de nya hypotetiska barnen,
så orkar jag inte vara kreativ och komma på namn till dem.
Kan de inte heta Ian bägge två?
Vet ni en sak? Det här är sant:
Inga barn fick namnet Ian 2018.
Det är sant. Inte ett enda barn i hela världen fick namnet Ian 2018.
Om ni inte skulle gilla föreställningen, så kan ni åtminstone bära med er det.
Förresten, vet ni vad jag menar med ett ex som påverkar en?
Man har sina ex.
Jaha, okej. "Tack, vi vet."
Dels har man sina vanliga ex, dels har man ex som påverkat en.
När man kommer till en viss sida i boken om sitt liv…
När man kommer upp i en viss ålder måste man leva med
att det finns vissa namn
som får ens organ att lösas upp när man hör dem.
Så att de faller ut ur vaginan.
Eller rumphålet om man inte har…
Så man bär med sig en plastpåse utifall att man måste samla upp…
Det är vidrigt.
Jag har ett par ex som utmärker sig, men det finns ett…
Nu ska ni få höra.
Det här var ett ex som jag hade ett intensivt förhållande med i fyra år.
Det var dessutom hemligt.
Det var hennes första icke-heterosexuella förhållande.
Vi kunde inte berätta det för nån, men vi bodde ihop. Så stressande.
Hon gjorde slut med mig, vilket är förbjudet.
Jag trodde att jag hade varit tydlig med det.
Uppbrottet blev utdraget.
Just när den här historien äger rum,
hade vi inte hörts av på ett och ett halvt år.
Jag var i London och skulle köra ståupp. Jag mådde riktigt bra den kvällen.
Jag hade precis klippt mig. Jag kände den där nyklippta känslan.
Jag hade en fräsch svart t-shirt på mig…
Mycket fräschare än den här. Förlåt för det.
Den här är skrynklig.
Skrynkelstiltskin här.
Minns ni Rumpelstiltskin?
Vad hände med honom? Förut var han överallt.
Som barn hörde man jämt om honom. Rumpelstiltskin hit, Rumpelstiltskin dit…
Man hör aldrig talas om honom längre.
Jag fattar.
Det är svårt att förbli relevant. Han har försvunnit in bland skuggorna.
Jag kände mig hur som helst bra och fräsch den kvällen. Nyklippt och allt.
Min bästa vän Joe var där dessutom. Han satt i publiken.
Jag gillar att ha honom där. Han skrattar gärna.
Han är min allra bästa vän.
Föreställningen går bra.
Jag går ut för att träffa Joe efteråt och säger: "Vad roligt det var."
Han är grön i ansiktet.
Alla andra färger har försvunnit, och han säger: "Hon är här."
"Fan", säger jag.
Jag vet precis vem han menar.
"Hon är där uppe. Men hon vet inte att du är här.
Hon är här på ett glas med några gemensamma vänner.
Vi kan gå ut bakvägen och ha en kul kväll. Vi går till ett annat ställe."
Jag tänkte på saken.
Och kom fram till: "Nej.
Jag vill inte ha en kul kväll.
Vi går upp dit."
Jag går upp full av självförtroende. Där är hon med våra gemensamma vänner…
Ni skulle ha varit stolta. Jag går fram väldigt coolt.
Vad ska det betyda? Jag går fram…
Jag går fram full av självförtroende.
Jag kommer att överraska henne. Hon vet inte att jag är där.
Jag tror att det ska gå min väg. "Hej", säger jag.
Våra gemensamma vänner vet hur illa uppbrottet var, och de får syn på mig.
Jag hälsar: "Hej, hur är läget?" "Men gud, hej."
Vi ger varandra en kram. "Kul att se dig", säger jag.
"Vad kul att du fick den där rollen."
"Ja, och grattis till dig också." "Ja, tack."
Samtalet går bra, men så slår tanken mig. Det borde vara jag som avslutar samtalet.
Jag måste ha kontroll över situationen.
Så jag säger: "Det var kul att se dig…"
"Vill du sätta dig?
"Jag ska träffa mina vänner i baren, men det var kul att ses."
Vi kramas igen, hon sätter sig.
Över axeln ser jag hur hon tittar på mig medan jag rör mig mot baren.
När jag går till baren inser jag:
"Vilka vänner i baren?"
Inga vänner väntar på mig i baren.
Joe har satt sig ner vid hennes bord.
Den lilla ormen.
Han är död för mig.
Jag drabbas av panik, för hon tittar fortfarande.
Tack och lov ser jag tre tjejer som var på min föreställning.
De satt på första raden. Så jag går fram till baren.
Som tur är säger en av dem: "Vad bra du var."
Och jag tror…
Jag tror att det hon ville ha ut av samtalet,
vad hon förväntade sig av samtalet, var:
"Vad bra du var." "Kul att höra. Tack för att du kom."
Men hon fick mycket mer än så.
"Hej, hur är läget? Vad heter ni? Vad jobbar ni med?"
Jag var märkligt intim med dem också.
Jag höll om dem och lutade huvudet mot axeln.
De hajar till, men vi börjar snacka.
Tack och lov inleder vi ett samtal, och det flyter på bra.
Krisen är avvärjd.
De frågar om jag vill ha nåt att dricka,
och plötsligt känner jag hur nån knackar på axeln.
Det är mitt ex.
Den här gången överraskar hon mig. Jag förväntade mig inte det.
"Ursäkta att jag stör, men jag ville bara säga hej då."
"Visst", svarar jag. Sen kramas vi.
Sen sa hon nåt hemskt i stil med:
"Våra vägar korsas säkert igen." Nåt i den stilen.
Organen löstes upp, jag tog fram plastpåsen.
Vi kramas, och sen går hon.
Hon håller på att säga hej då till några andra,
och jag vänder mig till mina "vänner".
Plötsligt känner jag mig överväldigad.
Känslorna svallar, och jag brister ut i gråt.
Ansiktet säckar ihop och axlarna… Jag står där och…
De frågar mig: "Hur mår du?"
Varpå jag säger: "Skratta!
Skratta!"
Det var psykotiskt gjort av mig.
Jag står där och säger: "Skratta, för fan."
Medan de…
Historien har ingen slutkläm. Den är bara…
…en vinjett.
Det är en skildring av mitt sofistikerade känsloliv.
Jag har ett brett känslospann. Har ni också det?
Det är utmattande.
Jag är fylld till brädden med känslor.
Jag föreställer mig själv som tomatsoppa på burk.
Förstår ni då?
Som en burk tomatsoppa fylld till brädden, till hjässan, som inte får spilla över.
Den får inte rinna ut genom diverse öppningar
under livets gång.
Så ser jag på känslor.
Men när en viss person frågar hur jag mår, så sprutar det ur öronen.
"Oj".
"Förlåt.
Det är inte på grund av dig."
Nej, jag mår bra. Jag träffar en psykolog nu.
Japp.
Det måste man göra.
Om man tänker klaga lika mycket som jag gör,
så måste man tyvärr göra det.
Mina vänner insinuerade:
"Du borde betala nån som gör vad du förväntar dig av oss."
"Jaha, okej."
Så jag hittade en psykolog. Han är smart. Vi ses över Zoom.
Han sa en intressant sak: "Kom ihåg att du inte är själva känslan.
Du känner att känslan tar över dig, men du är inte känslan.
Inom dig och alla andra finns ett neutralt och ständigt jag.
Du upplever känslor, men de tar inte över dig.
I stället för att identifiera dig med känslan, till exempel ångest,
så låt den inte ta över dig.
Observera i stället känslorna nyfiket."
Har ni hört det förut? Tanken är att man ska begrunda känslorna.
"Jag upplever…
…ilska.
Vad underligt.
Vad underligt."
Det hände mig en konstig sak under pandemin.
Jag var i London på den tiden.
Jag var i min lägenhet i ett regnigt London i flera år.
Och jag märkte hur en märklig känsla smög sig på.
"Varför känner jag mig generad?"
Jag skämdes när jag vaknade.
Jag tillbringade såklart mycket tid i min lägenhet.
I vardagsrummet och framför allt i sovrummet.
Och jag tror att jag vet varför.
Vänta.
Är det inte pinsamt att vi som vuxna fortfarande har rum?
Vänta.
Att vi säger så här: "Det här är mitt rum.
Det här är mitt rum.
Gå inte in i mitt rum."
Det är pinsamt. "Jag måste städa rummet."
Jag accepterar och förstår såklart att vi behöver rum.
Man behöver fyra väggar att lägga sin trötta skalle innanför om kvällen.
Men det som är så pinsamt
är att vi inreder rummen efter våra personligheter.
"Jag är mig själv.
I mitt rum är jag mig själv."
Det är så pinsamt.
"Jag har en lampa gjord av saltsten från Himalaya.
Japp. Jag är mig själv.
Jag har en bild på mig själv på väggen…"
Man sparar alla böcker man läser.
"Jag ställer den i hyllan så att alla kan beskåda min personlighet.
Ingen annan är jag."
Och sen tänkte jag…
Det här kanske låter abstrakt, men är inte våra hjärnor också som rum?
Vi inreder våra hjärnor med erfarenheter vi samlar på oss
och skapar vår identitet och våra jag utifrån dem.
Vi är erfarenhetsjägare som ställer erfarenheter i hjärnhyllan
och säger: "Jag är mig själv."
Jag tänker mig att de erfarenheterna är som snökulor.
Vi går omkring och…
"Jag såg Antonio Banderas på flygplatsen en gång.
Jag är mig själv, ingen annan är jag."
Och sen…
Alla interaktioner människor emellan är… Jag märkte detta i slutet av pandemin.
Interaktioner människor emellan handlar om att turas om att visa sina snökulor.
Det är så patetiskt.
Nån visar en sin snökula, och man försöker vara en god lyssnare.
Den handlar om en fest för fem år sen. Så man säger: "Ja, och du är dig själv.
Ja, precis. Det är så härligt att du också kan vara dig själv."
Under hela tiden tittar man bort mot sin egen hylla.
Absolut hela tiden.
"Ja. Nej, just det. Jaha."
Man väntar på sin tur: "Och jag också. Jag har…"
Tack.
Det här är så kul. Vet ni vad?
Det slog mig…
Jag tittar på många ståuppspecialer. En väns special släpptes nyligen.
Jag såg trailern och tänkte:
"Fan, vad effektfullt. Hon är så fysisk på scenen och…
Jag rör mig inte så mycket. Men tänk om jag skulle…"
Jag vill också ha en effektfull trailer.
"Tänk om jag skulle…"
Jag har en bild av vad jag vill se i min trailer.
Men jag har inte skrivit skämt som passar de rörelserna.
"Jag skulle kunna göra rörelserna och ta med dem i trailern…"
Hur bra vore inte det? Det där måste jag se!
Jag borde ha hundra dresserade hundar som kommer ut på scenen så här,
hoppande på bakbenen.
Vi har med det i trailern, men inte i själva föreställningen.
Jag har ett brett känslospann.
Raseri, genans. Det är några av känslorna.
En annan känsla som präglar mitt liv, och som många nog känner igen sig i,
är nostalgi.
Jag är väldigt nostalgisk.
Jag är medveten om att det är en värdelös känsla.
Jag är nostalgisk över livet före pandemin. Vi hade det så bra då.
Jag är nostalgisk över livet före puberteten också.
Det var då allt gick åt skogen.
Mina vänner brukar säga: "Du saknar 90-talet."
Vad originellt.
"Saknar du alla gummiband som våra föräldrar hade hemma?"
Minns ni att alla hade gummiband? De satt runt lådhandtag.
Man hade en hel boll. Till vadå? Jag har inga gummiband längre.
"Saknar du den stora snäckan som våra föräldrar hade i badrummet?"
"Ja, det gör jag."
Och den bättre tillgången till aborter och att populismen inte var så utbredd.
Jag har nog inte riktigt kommit över puberteten.
Det finns flera skäl till att den gick fram som en ångvält för mig.
Jag tillhör den demografiska grupp
som hamnade i puberteten samtidigt som internet blev vanligt
och populärt.
Jag slapp det fram till att jag var 13.
Jag minns den enda datorn i klassrummet som hade internet.
Världen exploderade över en natt. Allt förändrades.
Vi fick våra första e-postadresser.
Min var hot-mae-el@hotmail.com.
Tack.
På den tiden kunde man ha bra e-postadresser.
Över en natt slutade världen vara lätt att hantera.
Allt jag behövde veta stod i encyklopedin i mina föräldrars källare.
Det var så avkopplande. Mängden fakta var begränsad.
Det tunna pappret… Ni vet?
Det var lätthanterligt. Dessutom var sanningen objektiv.
Det var ingen som gav ut en encyklopedi av djävulens advokat. Eller hur?
"Nåja…
Är du säker på att Lima är Perus huvudstad?"
Och över en natt… Jag blev som besatt.
På lunchrasten frågade kompisarna om jag ville med ut och leka.
"Nej. Det finns så mycket som måste göras på internet.
Det händer så mycket där.
Jag måste kopiera och klistra in bilder på Buffy och vampyrerna
i ett Word-dokument.
Sen ska jag skriva ut det dokumentet.
Pappret kommer att vara dyblött av allt bläck.
Det kommer att kännas tungt.
När jag klipper ut bilderna blir det som att klippa i blött toapapper.
Sen ska jag klistra bilderna på skrivhäftet. Jag har fullt upp.
Det känns som att jag har haft fullt upp sen dess. Jag är helt slut.
Ett annat skäl till att puberteten gick fram som en ångvält…
Mitt under en vanlig pubertet kom internet och allt det förde med sig.
Personligen utlöste puberteten könsdysfori och väckte frågor om könsidentitet.
-Förstår ni vad jag menar? -Ja.
Total tystnad.
Före puberteten kände jag mig androgyn.
Jag hade bra självförtroende och imiterade Ace Ventura.
När jag hamnade i puberteten förändrades kroppen, och jag kände mig…
Det var på 90-talet, tjej- och pojkbandens storhetstid.
Det var en binär värld som drevs av popen.
Jag gick i en flickskola, som jag…
Den ständiga frågan,
som man var tvungen att veta svaret på, var vilken Spice Girl man var.
Det fanns bara fem möjliga svar.
I korridoren hände det att en grupp tjejer kom fram och frågade vem man var.
De anordnade framträdanden. Det var viktigt att de fick svar.
De behövde veta hur man passade in i gruppen.
"Vem är du?" "Justin Timberlake? Ingen aning.
Nick Carter?"
Även om man inte kämpar med könsidentiteten,
så är puberteten fasansfull.
Man känner sig så annorlunda.
Allt som var coolt med en blir värdelöst över en natt.
Jag brukade göra ett trick.
Jag kan göra ett ljud med handen, och det brukade vara riktigt poppis.
Det gick alltid hem på fester.
Jag ska göra det för er nu.
Några här minns det säkert. Så här låter det.
Minns ni det?
Det gick så hem på fester.
Folk bad mig att göra ljudet. "Jaja, okej."
En gång gjorde jag det i aulan. Den gången gick jag för långt, men…
Det var coolt, men sen slog puberteten till.
Jag var en gång med en finnig tonåring med halvstånd på en hemmafest och…
Och han säger: "Vad fan gör du?
Skulle inte du runka av mig?"
"Nej.
Jag sa att jag kunde göra en cool sak med handen."
Han lämnar mig ensam i mörkret.
Så sorgset.
Livet är knepigt i den åldern.
Är inte det enda acceptabla sättet att flörta som trettonåring att fråga:
"Hur stora händer har du?" Håller ni inte med? Visst var det så?
Jag tycker att det än idag är ett bra sätt att få fysisk kontakt med nån man gillar.
Men jag gick på flickskola och missuppfattade saken:
"Jag har enorma händer.
Dina är förstås pyttesmå."
På skolgården sa jag: "Ni vet väl vad man säger?
Stora händer, stora blygdläppar."
Men…
Allt det där pågick.
När man hamnar i puberteten utvecklar man sitt kritiska tänkande.
Plötsligt blir man varse livets grymma faktum.
Om man sticker ut på minsta sätt,
om det narrativ som man får höra av alla andra
inte överensstämmer med ens egna upplevelser…
Ta kön till exempel.
"Det finns två kön. Som kvinna är du så här."
Men så upplever man själv nåt helt annat.
Då har man två alternativ:
Antingen ifrågasätter man sig själv och sin upplevelse,
eller så ifrågasätter man själva systemet.
När man börjar göra det är man körd.
Monogami?
Får jag ta med två till skolbalen? Varför får jag inte göra det?
Och för mig… Jag började med ståupp redan som trettonåring.
Då upptäckte jag och började använda psykedeliska droger.
Det förvärrade den existentiella krisen.
Det kändes som att jag drog bort verklighetens tapet
och fann en ranglig byggnadsställning som håller allting uppe.
"Vad är det här?"
Plötsligt inser man att ens föräldrar har brister
och att ens lärare känner sig ensamma.
När jag anade att mr Buchanan gjorde det,
kände jag mig tvungen att skratta åt hennes skämt.
Jag minns att jag kände mig stressad över
att vi som samhälle inte pratar mer om att Antz och Ett småkryps liv…
…kom ut samma år.
Det måste bero på en väldig kraft.
Ska vi bara ignorera det?
Jag kände mig stressad, och…
Drogerna hjälpte mig att komma ifrån min egen kropp.
Jag kände mig obekväm i min kropp, och så fanns det fallucka.
Jag fastnade för droger.
Och psykedeliska droger blev till tunga droger.
Jag blev utslängd från hemmet, hoppade av skolan.
Till slut hamnade jag på behandlingshem.
Som nittonåring fick jag dagbehandling i nio månader.
Dagbehandling för tonåringar är objektivt sett en dålig idé.
Man samlar alltså ett gäng tonåringar som alla älskar droger.
Varje dag klockan tre ringer det ut.
"Ha så kul med dina nya vänner.
Spring iväg nu. Lär känna varandra i gränderna.
På det enda sätt ni vet."
Det var en ögonöppnare för mig. Det var en vändpunkt.
Det var jag och 12 andra i programmet.
Och jag insåg att de faktiskt hade haft det tufft. Deras familjer var knepiga.
Vad kan jag komma med? Jag är en privilegierad medelklassunge.
Vad gör jag uppror mot? Men det var bra för mig att vara där.
Jag ville passa in. De hade redan hunnit lära känna varandra.
De hade smeknamn för varandra.
Jag hade aldrig haft ett smeknamn, men jag ville ha ett.
Och efter två månader säger en av dem till mig:
"Läget, Badvattnet?"
"Badvattnet?"
Alla började kalla mig för det.
Till och med lärarna. Det spreds. De kunde säga: "God morgon, Badvattnet."
Jag förstod inte vad som hände.
Jag ville inte medge att jag inte visste varför de kallade mig det,
så jag sa bara: "Det är bara bra."
När vi äntligen hade kommit närmare varandra,
säger jag: "Jag har tänkt på en sak i flera månader.
Varför kallar ni mig Badvatten?"
De svarade så här: "Jo, vi hade en diskussion när du kom hit
och kom fram till att du ser ut som nån som skulle dricka sitt eget badvatten."
Det…
…är så specifikt.
Och förolämpande.
Men också kreativt.
"Dricka sitt eget…" Visst, jag har druckit badvatten.
Det har vi väl alla?
Inte så här…
Med ett sugrör.
Alla har väl druckit lite badvatten?
Minns ni när det var baddags? Gör ni det?
Brukade ni då ta den blöta tvättlappen…?
Säger ni tvättlapp eller bara handduk? Tvättlapp, va? Vi är från Kanada.
Brukade ni lägga den över ansikten och andas genom den?
Plötsligt kändes det som att man skendränkte sig själv. "Nej, nej!"
Brukade ni suga vattnet ur tyget?
Visst?
Det kändes som att det gnisslade. Vilken känsla!
Baddags. Förstår ni vad jag menar?
Det jag saknar mest…
Jag ska lämna badet,
men först vill jag nämna
att det jag saknar mest är att få höra: "Det är baddags."
Är inte det toppen?
Vi uppskattar inte det som barn,
men föreställ er att ni är på en dålig dejt och servitören säger:
"Ursäkta att jag stör, men det är baddags för dig."
Man skulle dra direkt.
Ungdomen slösas bort på de unga.
Jag tror att skälet till att jag är som besatt av tonåren
och tänker på dem så ofta är att jag känner mig som en annan person nu.
Min ungdom var kaotisk. Jag var på en mörk och märklig plats då.
Nu känner jag mig som en helt annan person.
Jag tar inte risker längre.
Ni ska se mig i en rulltrappa. Det är inte klokt.
Jag håller så hårt i räcket.
Jag är väldigt…
Jag blir nervös när den närmar sig.
"Ett, två, tre, nu." Jag inväntar rätt ögonblick.
Jag backar om jag inte är redo när den närmar sig. Så här…
Jag känner mig annorlunda,
men jag är fortfarande självdestruktiv ibland.
Ibland trycker känslorna på. Jag tror att vi alla känner såna impulser.
Det gäller att kunna hantera de känslorna på ett sunt sätt.
Jag spelar många rymningsrum.
Jag försöker alltid ta mig ut från rum.
Jämt och ständigt.
Jag turnerade nyligen. Att turnera är krävande.
Jag turnerar dessutom själv, utan gäster och turnémanager.
Jag reser ensam. Det blir långa dagar på många ställen i Storbritannien.
Jag hade en föreställning i Edinburgh och tillbringade dagen där ensam.
Då kände jag hur den där känslan tryckte på.
Jag hade precis sett Trainspotting, så jag befann mig i riskzonen.
Vad skulle jag göra?
Jag såg på nätet att Edinburgh Dungeon hade öppet.
Det är som London Dungeon,
alltså en slags skräckteater med skådisar utklädda till viktorianer.
Man går genom en mardrömslik labyrint. "Toppen!"
Jag köpte VIP-paketet.
Man betalar alltså 20 pund extra
för att bli fotograferad framför en greenscreen.
De projicerade en kyrkogård i bakgrunden och gav mig en nyckelknippa…
Det var då jag förstod att det var menat för en grupp vänner.
Vänner eller en partner. Jag stod alltså där med en nyckelknippa…
Och…
Jag buntas ihop med en grupp främlingar som tillsammans ska gå genom labyrinten.
De är turister och familjer, vi är typ tio stycken.
När vi ska gå in hoppar en man utklädd till en viktoriansk slaktare fram.
Han är täckt av blod och har en köttyxa och skägg.
Han är skotte också. "Jag är slaktare", säger han.
Jag är inte bra på att härma skotska.
"Välkomna till Edinburghs fängelsehålor, där ni kommer att bli mördade."
"Ja! Jag har bett om att få dö!"
Sen säger han: "Men först ska vi ha en säkerhetsgenomgång.
Gå inte in om du är gravid eller har epilepsi."
Och sen säger han:
"Skådespelarna kommer aldrig att röra eller ta tag i er."
"Vad bra."
Ingen vill att nån tar på en i hålan.
"Soft."
Vi går in i labyrinten, och den är oerhört läskig.
Den är… Jag skakar av rädsla.
Främlingarna går med mig. Lamporna släcks och det blir kolsvart.
När lamporna tänds igen står en kvinna rakt framför en…
Det var läskigt, men jag älskade det.
I början av skådespelet säger slaktaren:
"Ni ska få möta den ökända kannibalen Sawney Bean."
Känner ni till honom? Han var tydligen en ökänd kannibal.
Vi känner att vi inte vill träffa honom. Vi är så rädda.
Han insisterar: "Han kommer att älska er." Vi vet att nåt snart ska hända.
Sen kommer vi till en underjordisk båt. Vi befinner oss i Edinburghs kloaker.
Och där finns det en båt, som vi går ombord.
Vi hör Sawney Bean längre fram i mörkret. "Jag heter Sawney Bean."
Och sen säger slaktaren: "Ni får klara er själva nu. Jag går."
"Nej, vänta. Vi gillar dig. Vi behöver dig."
Han säger: "Dra åt helvete", och går.
Så nu sitter vi i den lilla båten. Lamporna släcks och det blir kolsvart.
Man ser inte sin egen hand. Det är mörkt, fuktigt och kallt.
Vi hör: "Jag heter Sawney Bean", och jag får panik.
Och då känner jag hur händer tar mig på ryggen.
De rör sig upp för ryggen och söker sig runt halsen.
Jag minns att de sa att ingen skulle ta på en i hålan.
Jag undrar vem det är. När lamporna tänds vänder jag mig om.
Då ser jag en kvinna i medelåldern som ingår i gruppen.
Och hon gör så här:
Det var…
…helt sjukt.
Hon är där med sina två tonårsdöttrar, som sitter på vardera sida om henne.
Och de utbrister: "Mamma, vad fan gör du?"
Hon fortsätter…
Jag tänker på henne hela tiden.
Hon är precis som brevbäraren – en hjälte för oss alla.
Jag brukar göra såna saker för att känna mig levande.
Jag försöker värna om hjärnan.
Jag känner sån skam över tonåren.
Jag betedde mig så illa. Jag var självdestruktiv och…
Det märkliga var att jag var så arg.
En konstig grej är att sedan 2016…
Jag minns när Trump blev president.
"Så vi kan inte längre förneka att världen är ur balans?"
Världen är skev.
Vi har tillgång till så mycket information
att man knappt kan förneka att det finns brister i systemet.
Vi vet att miljardärer inte betalar skatt.
Och det betyder att jag hade fog för min ilska.
Jag tror att många ungdomar, med all rätt, känner samma vrede.
Men sättet som jag gjorde uppror på var riktigt kasst.
Det var självdestruktivt och självupptaget.
I slutändan gjorde det ingen skillnad. Jag tatuerade in "gröt" som sextonåring.
Två gånger i rad.
Jag minns att jag tänkte: "Fan ta mänskligheten."
Man bara: "Va?"
Det sitter där för alltid.
Jag…
Jag minns att det kändes som…
Det kändes som att världen sålde ett hus till mig
när jag var för ung för att ta lån.
Och att det såldes av en skum mäklare.
En slemmig mäklare som blivit till i hundställningen.
"Skriv på här så blir dina drömmar verklighet."
Jag skriver på och bor plötsligt i ett hus.
Som tonåring med kritiskt tänkande tänker man senare:
"Vänta nu…"
Husets stomme är rutten,
och trädgården står i brand
för att de tidigare ägarna enbart värmde huset med fossila bränslen.
Så min tanke var att jag skulle riva huset medan jag befann mig i det.
Men nu inser jag att jag borde ha lagt min energi på att renovera det.
Det är så man borde göra. Det är man tvungen till.
Gör huset trevligare att bo i. Det sker inte av sig…
Vi måste själva ta tag i det, annars händer ingenting.
Och det är därför jag älskar… Generation Z är fantastisk.
Tro inte att de bara är inne på TikTok. De gör så mycket mer.
De står upp för klimatet och ifrågasätter de snäva binära könen.
Vad höll jag på med?
Jag krälade omkring och frågade efter syra.
Det var totalt värdelöst.
Men de är grymma.
Jag vill kort ta upp frågan om kön.
Jo…
Jag har bott i Storbritannien, men numera bor jag i USA.
På båda de platserna råder just nu hysteri kring kön och könsidentitet.
Jag tror att det delvis beror på missuppfattningen om
att det är en övergående generationstrend att vara så flytande kring kön.
Men sedan civilisationens begynnelse har definitionen av kön varierat.
I vissa kulturer har det funnits ett tredje och fjärde kön.
Man har respekterat det. Tänk att jag kunde ha blivit respekterad.
Jag kunde ha blivit respekterad! Det suger ju.
I stället undrar jag vilken toa jag får använda.
De snäva binära könen är faktiskt en kolonial uppfattning.
Vi reste världen över och smulade sönder de nyanser
som fanns i det vackra.
Jag har bott i Storbritannien,
och år 2018 avkriminaliserade Indien homosexualitet.
Det var så härligt och nåt att fira.
Men tonen i de brittiska nyheterna var så dryg:
"På tiden, Indien."
Trots att England kriminaliserade homosexualitet i Indien 1896.
Man kan inte bli mer manipulerande.
Det kan jämföras med att tända eld på ett hus och säga:
"Det är verkligen pinsamt att det tar så lång tid för dig att släcka branden."
Tack.
Det irriterande är att jag egentligen inte vill prata om kön.
Man vinner aldrig den diskussionen.
Det är svårt att ens föra en diskussion kring det som påverkar en själv.
Den som blir känslosam förlorar automatiskt.
Men jag borde prata om det. Alla andra gör det. Komiker, till exempel.
Komiker tillika multimiljonärer går till hårt angrepp i sina specialer
i en tid då rättigheterna för transpersoner är så sköra.
De försvagas faktiskt. Det…
Nej, sluta. För mig känns det som…
"Försvagas, ja."
Nej, jag bara skojar. Plötsligt slår det mig: "Ojdå."
Jag tittar på deras föreställningar så att jag har kött på benen
när journalister ställer frågor om dem till mig.
Många av dem säger att kön är ett faktum. I synnerhet en av dem.
Klipp till publiken, som verkar gilla att höra det.
Det känns som att jag predikar för de redan frälsta,
men jag vill bara nämna att biologiska kön såklart finns.
Men inom de könen finns otaliga varianter. Rent vetenskapligt är de inte så binära.
Det finns intersexuella, hormonella variationer och så vidare.
Ingen förnekar de biologiska könen,
men kön är förgängliga och beror på vad som finns här inne.
Det är en social konstruktion och flytande.
När jag ska förklara skillnaden mellan de biologiska könen och könsidentitet,
så föreställer jag mig könsspektrumet.
Ni vet Skönheten och odjuret?
Okej.
Föreställ er Gaston i ena änden av det spektrumet.
Minns ni honom? "Ingen slåss som…"
Han är snygg och representerar extrem maskulinitet.
I andra änden finns Belle, som lider av Stockholmssyndromet.
Det är dystert.
Men hon är en utmärkt förebild. Hon kan nämligen läsa.
Hon älskar böcker.
Det får man ge henne.
I mitten av spektrumet har vi ljusstaken.
Lumière.
Jag känner igen mig i Lumière. Jag knyter an till Lumière.
Och ju mer vi bemyndigar Lumière, desto roligare kan Belle och Gaston ha.
Lumière anordnar fester. "Bli min gäst!"
Jag brukar fantisera om…
Jag ser det klart framför mig.
Tänk er att Dave Chappelle,
Ricky Gervais, Louis C.K. och Joe Rogan äter helgrillad gris.
Grisen är enorm, och de sliter kött från den.
Till det dricker de mjöd, den där medeltidsdrycken, ur bägare.
De kastar pengar kring sig.
Och när de sätter på tv:n,
får de se mig ta upp min Skönheten och odjuret-idé…
"Och ljusstaken."
De tittar på varandra och säger: "Oj, hörni…
Vi hade fel."
Och sen… Det fantiserar jag om.
Vet ni vad jag vill? Jag vill…
Jag vill att de håller om och vaggar varandra varsamt.
Jag vill att de uppfostrar varandra på nytt.
En liten…
Jag förstår att det är svårt att lära sig ett helt nytt språk.
Eller är det?
Ni vet omikron?
Det lärde vi oss snabbt.
Men…
Ett skämt som jag alltid hör…
Det var standard på 90-talet. Nu är det här för att utkräva hämnd.
"Jag identifierar mig som en kaktus, en lyktstolpe eller nåt annat ting."
Och det…
Jag är icke-binär, vilket faller under begreppet trans.
Det känns inte som att det kön jag tilldelades vid födseln…
Och…
Men jag behöver inte identifiera mig som icke-binär eller trans.
Jag är det bara. Nåt annat skulle kännas helt bisarrt.
Det skulle kännas som att jag våldförde mig på mig själv.
Det skulle kännas som tomatsoppan gånger hundra.
Tomatsoppa till brädden.
Och det är så knepigt också.
Ni får ta mig på orden: Jag vet vem jag är.
Det är svårt att be andra att ta en på orden.
Jag är så säker på det.
Däremot vet jag inte om en Toyota Tercel får plats under en älg.
Det är jag osäker på.
Men det här vet jag.
Ni behöver inte ens förstå det. Förstår ni vad jag menar då?
Jag förstår mig inte på wifi. Vad är det ens?
Men jag vet att det finns, och jag accepterar att det gör det.
Jag tänker inte på det om nätterna.
Jag är inte…
Jag gjorde en mastektomi i december
och har fått små doser testosteron det senaste året.
Och det har varit det bästa året i mitt liv.
Jag är 35 år, och det senaste året har varit mitt bästa.
Tack.
Och det…
Det märkliga är att jag inte är så lycklig.
Jag skuttar inte av glädje. Men jag våndas inte längre. Det är allt.
Det är en låg ribba…
Vem skulle neka nån annan chansen att sluta våndas?
Det ska min skiva heta.
Jag är också
så oerhört tacksam för att ha fått ett nytt språk.
Jag saknade det under uppväxten, men jag har alltid känt så här.
Ni vet när man är fyra eller fem och föräldrarna berättar om ens födsel?
Det känns som att mina föräldrar jämt pratade om hur jag blev till och föddes.
Men vi hade vanliga samtal också.
Jag minns hur pappa berättade:
"Mamma fick värkar och vi åkte till sjukhuset.
En vacker dag kanske du får egna barn."
Jag föreställde mig hur det skulle vara, men aldrig att det var jag som fick barn.
Jag föreställde mig själv som pappa och affärsman på 50-talet,
vankande av och an i sjukhuskorridorerna.
Som taget ur 101 dalmatiner.
En barnmorska kommer ut: "Det blev en pojke."
Och jag säger: "Skål, mina herrar.
Han ska heta Buster.
Sprid ordet."
Vi närmar oss slutet.
Jag har en sak till att säga. Låt mig hämta stativet.
Tänk om jag hade tappat bort det.
Jag känner…
Tack så mycket, förresten. Ni har varit fantastiska.
Världsbilden under den här föreställningen har varit pessimistisk och optimistisk,
men jag vill avsluta i positiv anda.
Jag tänkte återge en buddhistisk parabel som jag gillar.
Håll ut.
Jag älskar verkligen den.
Sen är jag klar.
Den utspelar sig i skogen. Vi är tillbaka i skogen.
Och i historien blir en man jagad genom skogen av
vad jag skulle beskriva som ett odjur från helvetet.
Ett ohyggligt vidunder
med ett lejons gap och en monsterlik kropp.
Det är ständigt hungrigt och vill sluka mannen.
Odjuret har jagat honom i flera dagar, och nu börjar mannen bli utmattad.
Till slut kommer han att ge upp.
Just när han tror att han ska tuppa av och att odjuret ska komma ikapp,
ser han en brunn mitt i skogen.
En rund brunn.
Han får en idé om att gömma sig där och hoppar i.
Och ja, odjuret följer inte efter. Det stannar vid kanten.
Medan mannen faller nedåt i brunnen,
känner han hur vatten stänker upp på fötterna.
"Märkligt", tycker han. Så han tittar ner.
Längre ned ser han hur vattnet virvlar,
och han undrar vad som finns där nere.
Det är ännu ett odjur. Han har med två odjur att göra.
Det är riktigt dåliga nyheter. Ett där uppe och ett där nere.
I sista stund ser han en gren som växer från insidan av brunnen.
En knotig gren.
Han tar tag i grenen och använder den sista styrka han har
för att ta sig upp på den.
Musklerna skakar.
Han klarade det. Odjuren är utom räckhåll.
Men hans tyngd får grenen att knaka. Lösningen är inte permanent.
Förr eller senare går grenen av.
Han svettas i armvecket. Här, ni vet?
När man svettas i armvecket vet man att man ligger illa till.
Rätt som det är tittar han mot grenslutet och ser nåt som blänker där.
Han undrar vad det är och sträcker ut fingret så långt det går.
Han får lite grann på fingret, och inser att det är gyllene sav.
Han smakar på saven och märker
hur gott den smakar.
Det är positivt, men vänta.
Det var det. Nej.
Hallå?
Enligt mig är det positivt.
Ni måste hålla med. Föreställningen är uppkallad efter sav.
Allt det här var inte billigt.
Enligt mig är det faktiskt positivt. I livet kan man hamna mellan två odjur.
Det är just det livet… Är det inte så?
Lyckligtvis finns det så mycket sav, och vi måste ta oss tid att njuta av den.
Men även bygga vidare på den.
Enligt mig finns sav i överflöd. Överallt, om man tittar riktigt noga.
Ta bara hundar.
Alla hundar på jorden.
Sav kan också vara ett bra par jeans.
För mig är The Beatles sav.
Vänner, tv-serien Vänner. Nej. Ens egna vänner.
Sex är bra, även med vänner.
Att skrämma folk. Om det…
Jag gillar lägereldar, att grilla marshmallows,
låten Bennie and the Jets av Elton John.
Kramar, tomtebloss, julbelysning, allt sånt. Det är så sav.
Allt sånt kan vara sav.
Det här må låta töntigt, men att göra det här är sav för mig.
Jag blir oerhört lycklig av det här. Jag är så tacksam för att ni kom.
Tack ska ni ha.
Tusen tack.
Fy fan…
Herregud…
Va? Gråter du?
Ja, det var så sorgligt.
Det skulle vara roligt.
-Det skulle det inte alls. -Jo. Alltihop.
Menar du det?
Vi har nog olika slags humor.
Tack för att du lyssnade.
Det var skönt att lätta på hjärtat.
Nej, det…
Det där är jag. Jag är mig själv.
Det är du.
Och det är makalöst.
-Ska vi sätta igång? -Ja.
-Är du laddad? -Ja, och lite nervös.
Det är normalt. Den är lite tung. Buchanans har fått mycket post.
-De är populära. -Det här kommer du att gilla.
-Spadar? -Ja.
-Kul att du kom. -Tack för inbjudan.
Skulle det där vara roligt? Vad sjukt.
Vissa delar var väl gripande.
Okej, då gräver vi ett litet hål här.
Så ja. Ner med spaden. Det här kommer du att gilla.
Över axeln?
-Ja! -Ett, två, tre.
-Det kändes bra, va? -Galet bra!
Hämta lite post.
Hur brukar du…? Duger det här?
Undertexter: Viktor Hessel