МЕЙ МАРТІН: СІК
-Господи! Мати рідна, Мей! -Вибач.
Гаразд.
-Зефіру? -Ні, дякую.
-Гумку? -А давай.
-Тримай. -Спасибі.
Час для розповідей.
-Супер. Гарно вмощуся. -Добре.
Мей, я лиш купив новий.
Ти ж маєш резервну копію весільних фото?
-Представиш мене? -Гаразд.
-Не забудь фразу «А зараз». -«А зараз»? Гаразд.
Дякую.
А тепер, будь ласка, привітайте оплесками
єдину та неповторну людину, яка зараз вийде на сцену.
Мей Мартін!
Привіт!
Як ви тут?
Привіт.
Як приємно вас бачити!
Боже мій. Просто бомба!
Дуже дякую, що прийшли.
Це… Гаразд.
Я маю стільки вам розповісти.
Як вас усіх звати? Може, почнемо так…
На рахунок три кожен промовить своє ім'я. Готові? Один, два, три.
Привіт, я Мей.
Мені страшенно подобається бути в Канаді. От чесно…
Я люблю Канаду. Надзвичайно!
Проте останні 12 років живу в Англії.
У Лондоні. Тому в мене зараз гівняний акцент.
У мене легкий акцент,
як у Мадонни. Намагаюся з ним боротися.
Дуже перепрошую.
Однак… Мій тато — британець. От такий справжній британець.
Знаєте, мій тато… Він — містичний британський джентльмен.
Він магічна людина.
Він дуже любить фази Місяця. От Місяць — це його. Йому подобається…
Знає всіх птахів, які залітають у його сад,
має особливі стосунки з кожною пташкою.
Моє дитинство, усе моє дитинство, було досить містичним.
Найкращий приклад, що спадає на думку…
Добре, коли мені було вісім років,
тато якось віз нас із братом на уроки карате.
Це була дуже канадська сцена.
П'ята година вечора, сонце вже заходить.
Падає сніг, ми їдемо по шосе до доджьо для карате.
Ми з братом на задньому сидінні. Мені вісім, братові 12.
У мене був зелений пояс із карате, у брата — жовтий.
На чотири роки старший, на два пояси нижче.
Це неважливо, але мені спало на думку: «Згадаю це».
От…
Їдемо ми по трасі, аж раптом
мій тато звертає на узбіччя шосе. Знаєте, так панічно.
Шини скрегочуть, люди сигналять.
Дуже небезпечно. Тато спиняється й каже в потрясінні:
«Перепрошую, діти, але нам треба вийти з машини».
Ми такі: «Що?» І виходимо з машини.
Ми стоїмо на узбіччі шосе, у снігу.
Брат, якому 12 років, стоїть зніяковілий
у формі для карате. Люди проїжджають такі, мовляв: «У нього жовтий пояс?
Зачекай хвильку. Він на вигляд старший.
Розвернемо машину й перевіримо».
Ми питаємо: «Що відбувається?» А тато каже:
«Я щойно побачив молодик крізь скло».
Тобто він побачив крізь лобове скло проблиск молодика,
і нам довелося зупинитися, вийти,
і він змусив нас тричі вклонитися місяцю.
Ми мусили виконати весь цей ритуал.
Мусили сказати: «Доброго вечора, пане Місяцю».
Це було щось містичне. Тато шалено любить місяць.
От…
Якось недавно вдалося побувати вдома.
У цьому домі пройшло все моє дитинство,
батьки жили в ньому задовго до мого народження.
І от я на кухні з мамою й татом,
і тато такий каже мені: «Зайди в мій кабінет в надвечір'я».
Я, мовляв: «Але я…» Питаю мами:
«А коли це — надвечір'я?»
Вона відповіла: «Не знаю».
Іду я до кабінету, а знаєте…
За всі ці роки там було різне, це була вільна кімната.
Тато з келихом вина дивиться у вікно.
Він хотів показати мені, що на дереві в сусідському дворі
живе сім'я єнотів.
Вони з'являються кожного надвечір'я, і в нього з ними всіма є певні стосунки.
Ми стоїмо, чекаємо на єнотів,
і він так замріяно питає:
«Ти знаєш, що тебе зачали в цій кімнаті?»
Вигукую: «А…».
Не хотілося переводити розмову на інше, коли він отак відкрився…
Тому запитую: «Ти пам'ятаєш саме ту ніч, коли мене було зачато?»
Затим тато сказав фразу, яка переслідує мене донині.
Він відповів:
«Так, звісно, я пам'ятаю її. Я добре її пам'ятаю».
Ось що він сказав:
«Місячне сяйво освітило низ твоєї мами».
Освітило…
Здається, ви не до кінця розумієте.
Я тепер знаю позу, у якій мене зачали.
Мене охоплює жах.
Ніхто не хоче, щоб його зачали в позі по-собачому.
Це так бридко.
Це не… Хочеться, аби тебе зачали віч-на-віч.
При зоровому контакті.
Щоби в момент еякуляції пара немов промовляла:
«Ми робимо вибір
творити життя».
А не: «Кусай подушку!» Це жахливо.
Це бридко. Неначе…
Це змінило моє уявлення про себе, те, як я…
Я дитина пози по-собачому.
Що доволі логічно.
Багато що пояснює.
Це вплинуло на мою поставу. У мене є трохи така
згорбленість.
Гадаю, я впізнаю інших людей, яких так зачали.
Коли я виходжу на вулицю, то там 100% буде…
Коли сідаю в метро, там є людина, яка…
Курить у метро. Думаю собі: «Ага…».
Або в барі. Бармен каже мені:
«Дехто замовив для вас келих». Дивлюся по бару, і…
Ще хтось з цієї пози.
Сьогодні між нами теж є такі. Я бачу їх. Декількох.
Мої батьки… Щоразу, коли приїжджаю додому, щось таке трапляється.
Щось, що вибиває з колії моє розуміння реальності.
У моїх батьків є одна історія,
вони розповідають її все моє життя.
Раз на рік вони перехиляють кілька келихів і розказують цю історію на вечері.
Я дуже через це нервуюся,
бо думаю собі: «Це не може бути правдою».
Нащо ви мені це розповідаєте? Що це взагалі?
Ми з братом дуже нервуємося.
Я розповім вам цю історію, а ви розсудите, чи це правда, чи ні. Гаразд?
Гаразд.
Так от, мої батьки присягаються,
що коли їм було під тридцять, вони їхали Північним Онтаріо
по звивистій дорозі через ліс
і заїхали під лося.
Вони присягаються.
Присягаються.
Мама каже, що вони їхали по цій звивистій дорозі,
на ній горизонтально лежав лось,
і вони заїхали під його живіт.
Мене тоді просто бісить…
Я обурено: «Що ви тут розказуєте?»
Це… Це просто…
Вона відтворює звуковий ефект того, як хутро на животі лося
м'яко треться об дах автівки.
Отак…
Ви собі уявляєте?
Мене це бісить, я страшенно нервуюся.
І мій брат теж тоді розлючений.
Тож під час останнього візиту ми з братом вирішили:
«Треба з цим розібратися».
Треба з'ясувати, чи це хоча б можливо.
Тож ми покопали й з'ясували висоту «Тойоти Терсель».
Це авто, на якому вони їхали.
Тобто висоту даху цього авто.
Загуглили найбільшого лося в історії.
І найбільше бісить те,
що це могло якраз-якраз статися.
Це могло якраз-якраз статися.
Якщо вони випадково натрапили на найбільшого в історії лося,
гадаю, це можливо.
Мене трясе від цього.
Гукніть, якщо вважаєте це правдою.
Серйозно?
Гукніть, якщо вважаєте це маячнею.
Бачите?
Не знаю.
Думаю, це багато говорить про світогляд людини.
Якщо ви вірите в цього лося, то ви молоді серцем.
Ви…
Ви зберегли хоча б крихту дитячого ентузіазму
стосовно життя.
А якщо ви в цього лося не вірите… Слухайте, зараз важкі роки.
Важкі, правда? Мати рідна.
Це правда. Доводиться робити все, щоб вижити.
Шарите? Усе, що хочете.
Якось недавно тато скинув мені новину.
І підписав: «Я подумав, що тобі сподобається.
Що це буде тобі близьким». Саме так і сказав.
«Що це буде тобі близьким».
Відтоді я не можу викинути тієї історії з голови.
Зараз розповім її.
Це сталося в Нідерландах.
У маленькому містечку в Нідерландах,
де одна сім'я помітила, що їм не приходить пошта.
Вони такі, мовляв: «Ми давно не отримували пошти».
Минали тижні.
Вони міркували собі: «Ми навіть не отримуємо квитанцій чи брошур.
Це дуже дивно».
Пішли запитати сусідів: «Ви отримуєте пошту?»
А ті відповіли: «Ні. Уже давно не було, дивина».
Тоді вони пішли на пошту говорити з начальником.
Начальником пошти.
Шарите, з начальником.
Якого треба перемогти,
аби пройти 10-й рівень.
Він весь такий…
Сім'я скаржиться: «Ми не отримуємо пошти».
Він каже: «Я розберуся».
І пішов до листоноші, який відповідав за їхній квартал.
Я не пам'ятаю імені цього листоноші, тому ми назвемо його Ґері.
Він запитав: «Ґері, тут люди кажуть, що не отримують пошти.
Що відбувається?»
Ґері одразу став відчайдушно захищатися.
Каже: «Я не знаю, що сказати. Я пошту розношу.
Якщо вони її не отримують, значить їм ніхто не пише».
Та сім'я така: «Ясно».
Начальник відказав: «Гаразд, Ґері».
Однак потім він спитав тихцем колег: «Що з Ґері таке?»
Ґері дуже дивний.
Вони вирішили стежити за ним та розслідувати справу.
Наступного дня Ґері приходить на роботу, і перший тривожний дзвіночок:
він узяв пошту й сів у своє власне авто.
Не в поштову машину.
І попрямував за місто.
Ці на пошті такі: «Дідько». І поїхали слідом за ним,
а той вже їде до лісу там, у Нідерландах.
Вони їхали за ним на певній дистанції.
Ґері припаркувався. Вони теж. І стежать за ним.
Ґері вилазить з авто.
Бере пошту. Іде в ліс. І пропадає на 45 хвилин.
А тоді повертається без мішка.
Сідає у своє авто і їде геть.
А колеги пішли по його слідах. У цей ліс.
Уявіть собі сцену, яку вони побачили перед собою.
Дивовижне сонячне світло заливає плямами ліс.
Над мохом підіймається туман.
Стоїть одинокий лось. Величезний лось на задньому плані.
От просто височіє над деревами.
І вони бачать, скільки сягає око,
сотні купок свіжоскопаної землі.
Маленькими рядами, що тягнуться лісом.
Розчистили землю з купки.
Ґері закопує пошту.
Давним-давно вже.
Видно, що це довго вже триває, а останнім часом стало інтенсивнішим.
Вони такі: «Дідько».
Підходять до нього наступного дня на роботі.
Обережно.
І починають: «Привіт, Ґері.
Ми помітили, що ти закопуєш пошту.
І міркуємо собі, навіщо ти це робиш?»
І в цій новинній статті була пряма цитата цього листоноші
у відповідь на запитання «Навіщо ти закопуєш пошту?»
Ось що він сказав. Він сказав:
«Я якось зробив це, стало приємно.
І тепер це просто моє заняття».
Я його обожнюю.
Він мій герой, я…
Народ, Ґері потрапив за ґрати.
Його посадили на вісім місяців. Ага.
Не можна чіпати пошту, це федеральний злочин.
Він сів. Хотілося написати йому фанатський лист у тюрму,
але це б його дражнило.
Він би волав: «Хочу листа закопати».
Але чесно, мій батько ще ніколи так пильно не наглядав за мною.
От…
Це було важко. Я намагаюся повернутися до життя
й знову відчути ентузіазм життя допандемічного.
Особливо мені важко відчути цей ентузіазм у романтичному житті.
Не знаю, чи в когось те саме.
Постпандемічні побачення.
Бо мені 35, і…
У 20–25 років у моїй голові вирувала романтика.
Прагнулося мати другу половинку.
Мої батьки палко кохають одне одного, це була моя модель.
На запитання «Котра година?» моя відповідь була б: «І я тебе люблю.
То це…
Я…
Я хочу піти з тобою.
Куди підемо?»
А тепер я трохи… не знаю.
Минулого літа в мене були побачення з милим чоловіком, якщо повірите.
Стривайте, не в сенсі,
чи повірите, що чоловіки можуть бути милими.
Звісно, можуть.
Але чи можете повірити, що я…
Ми з ним зустрічалися десь пів року, і…
Усе було прекрасно, але мені 35, йому — 36.
На той момент у нас обох були великі колишні.
Розумієте? Ми ніколи не будемо великими колишніми одне для одного.
Ми ніколи не завдамо одне одному пристойних психологічних травм, тому…
Який сенс?
І…
Якось ми лежали на ліжку, просто базікали,
безжурно собі гомоніли. Він не намагався тиснути.
Запитує: «Якби в нас були діти, як би ми їх назвали?»
Відказую: «Я не…»
Я не знаю.
До того моменту в мене з багатьма вже були розмови про це.
Відповідаю: «Я не знаю.
Дай я пройдуся по цвинтарі мертвих гіпотетичних дітей,
аби дійти до нових гіпотетичних малюків».
Проходжу повз привидів. Вигукую: «Диви!
Отут близнюки Олів та Безіл».
Вони там. Пищать: «Ти вже й не пам'ятаєш про нас?»
Кричу: «Відчепіться».
Тут маленька Клементина, вона ходила в мене в приватну школу.
У неї в голові стирчить кларнет.
«Ходи побався зі мною». Кричу: «Ні».
Нарешті знаходжу нових гіпотетичних дітей
і прошу: «У мене не залишилося творчих сил,
аби назвати цих дітей. Може, назвемо їх обох Іанами?»
Ви знали — а це правда, —
що у 2018 році не народилося жодного Іана? Жодного…
Це не вигадка. У 2018 році на цій планеті не було зареєстровано
жодного нового Іана. Це правда.
Якщо ви дивитеся це шоу
й ненавидите його, запам'ятайте хоча б це.
Народ, ви розумієте, що я маю на увазі під «великі колишні»?
От у вас є колишні.
Гаразд. Ясно.
Бурчите: «Так, розуміємо».
От у вас є звичайні колишні, а ще — великі колишні.
І на певній сторінці роману свого життя… Ні.
Я вважаю, що в певному вже віці доводиться прийняти те,
що до кінця життя у вас будуть певні імена,
через звучання яких усі ваші органи розчинятимуться.
І просто випадатимуть з піхви.
Або дірки в дупі, якщо у вас нема…
І доведеться носити із собою пластиковий пакетик, аби збирати ваші…
Бридота.
У мене є кілька значних великих колишніх, але одна людина…
Хочу розповісти вам цю історію.
У нас з нею були дуже насичені стосунки, десь чотири роки.
І все відбувалося таємно,
бо це були її перші негетеросексуальні стосунки.
Вона така: «Нікому ні слова». Ми жили разом.
Було дуже стресово. І вона кинула мене,
що заборонено.
Мої пояснення щодо цього були ж ніби чіткими.
Ми довго розходилися.
Хай там як, коли починалася ця історія, ми не бачилися півтора року
й навіть не контактували.
Виступаю я, отже, на своєму шоу в Лондоні. Вечір, усе так гарно, приємно.
Шарите? У мене була свіжа зачіска, лиш з перукарні. Знаєте, яке це відчуття.
На мені була чорна свіжа футболка…
Свіжіша за цю. Вибачте за неї.
Вона… пом'ята.
Поштільцхенована.
Пам'ятаєте Румпельштільцхена?
Що з ним сталося? Він же був повсюди.
Він не сходив з уст. Діти торочили: «Румпельштільцхен, Румпельштільцхен…»
А тепер про нього й не чутно.
Розумію.
Важко бути актуальним.
Він немовби зник у пітьмі.
Хай там як, мені було класно того вечора,
бадьорість така, нова стрижка…
А ще зі мною тоді був мій найкращий друг Джо.
Сидів серед моїх глядачів.
Обожнюю, коли він приходить, він щедрий на сміх.
Справжній янгол, мій най-найкращий друг.
Й от я виступаю, усе добре.
Опісля йду в кімнату відпочинку. Біля її дверей стоїть Джо.
Кажу йому: «Привіт, друже. Веселе вийшло шоу».
А він аж позеленів.
Його лице немов утратило колір. Пробубонів:
«Вона тут».
Думаю: «Чорт».
Було ясно, кого він має на увазі. Кажу: «Гаразд».
Він додав: «Вона нагорі.
Вона не знає, що ти тут. Просто прийшла в бар випити
з нашими спільними друзями.
Вислизнімо через чорний хід.
Весело проведемо вечір. Ходімо в інший бар».
І це був один з моїх варіантів.
А тоді в голові промайнуло: «Ні.
Я не хочу веселитися».
Кажу: «Ходімо нагору».
Ми піднялися, у мені повно впевненості. Вона сиділа з нашими спільними друзями…
Ви пишались би мною. Я підходжу до них дуже так круто.
Що це означає?
Я підходжу отак…
Ні, я підходжу впевнено.
А ще… У мене є елемент несподіванки. Вона не знає, що я тут.
Це зіграє на мою користь. Підходжу й кажу: «Привіт».
Наші спільні друзі знають,
як важко ми розійшлися, і такі дивляться на мене…
Кажу: «Привіт, як справи?»
Вона така: «Боже, привіт». Устає. Ми обіймаємося.
Усе гарно. Я кажу: «Яка приємна зустріч.
Слухай, кажуть, ти отримала ту роль, супер».
Вона така: «Так. І я тебе вітаю». Дякую: «Так, бомба».
Усе добре, і тут я собі думаю: «Так,
я маю завершити цю розмову». Шарите?
Я маю тримати ситуацію під контролем.
Ми порозмовляли, і я починаю: «Гарно було зустрітися…»
Вона перебила: «Сядеш до нас?»
«Ні, я позависаю з друзями за стійкою,
але як гарно було зустрітися!» Знов обійнялися, вона сіла.
Іду до барної стійки, а вона далі озирається через плече,
поки я до тієї стійки чалапаю.
І йдучи до тієї барної стійки, я раптом усвідомлюю:
«З якими друзями за стійкою?»
За стійкою ніяких моїх друзів немає.
Джо сів за її стіл.
Він змія.
Він для мене мертвий.
Я панікую, бо вона досі дивиться.
Іду я до тієї стійки.
Слава Богу, в останню мить я бачу трьох дівчат, які були на моєму шоу.
Вони сиділи в першому ряду.
Підходжу до стійки. Слава Богу, одна з них гукнула мені: «Суперове шоу!»
Тож я міркую…
Мабуть, вона хотіла від цієї зустрічі,
вона очікувала від цієї зустрічі чогось на кшталт:
«Суперове шоу!» «Дякую, що прийшли».
А натомість вона отримала
дуже інтенсивну реакцію.
Починаю лепетати: «Привіт, як ти? Народ, як вас звати, ким працюєте?»
У рух пішли дотики. Це було дуже дивно.
Моя рука лягла на їхні плечі, а заразом і голова.
Вони такі: «Отакої, ну добре». Ми стали базікати.
Слава Богу, ми стали базікати, усе йшло добре, ми поладнали.
Кризі запобігли.
Питають: «Вип'єш щось?» Кажу їм: «Так». Ми випили,
аж тут мене поплескують по плечу, обертаюся, а це моя велика колишня.
Цього разу елемент несподіванки в неї, вона підійшла зненацька.
І каже: «Вибач, що перебиваю, хочу попрощатися, я вже йду».
Бурмочу: «Ага». І ми обіймаємося.
Вона сказала щось жахливе, типу…
«Наші стежини точно колись перетнуться». Розумієте?
Щось отаке.
Усі мої органи розчиняються. Діставай поліетиленовий пакет.
Ми обіймаємося, і вона йде.
Ще прощалася з деякими людьми в барі,
а я повертаюся до своїх «друзів».
Аж тут розумію, що мене накрило.
Шлюзи відчиняються,
і я починаю ридати.
Моє лице посипалося, а плечі…
Я буквально повністю…
Вони скрикнули: «Господи! Ти в нормі?» А я їм:
«Смійтеся, смійтеся!
Смійтеся!»
Це
була психотична поведінка.
Я буквально трясуся: «Трясця, смійтеся».
І вони всі такі…
У цій історії нема виразної кульмінації, це…
просто замальовка, якщо хочете.
Аби проілюструвати рівень емоцій, який у мене тоді був.
У мене є багато почуттів. У вас багато почуттів?
Знаєте, це виснажує.
У мене почуттів по саму маківку.
Я завжди уявляю себе
як томатний суп «Кемпбелл».
Розумієте, про що я?
Суп «Кемпбелл». Він наповнює мене по вінця.
По вершечок черепа. Я намагаюсь тримати його в собі.
Аби він не вихлюпнувся з отворів,
коли я пробираюся крізь нетрі життя. Ось так у мене з почуттями.
Хай лиш одна людина підійде й спитає: «Як справи?», і суп…
Вистрелить з вуха.
Людина така: «Господи». Я одразу: «Пробач.
Річ не в тобі».
Я в нормі. Мене недавно оглядав психолог.
Ага.
Так, потрібно, народ. Потрібно.
Ну, якщо будете скаржитися стільки, як я,
на жаль, вам точно треба до нього.
Ага.
Мої друзі почали казати якось так:
«Може, заплати комусь за те, чого ти очікуєш від нас».
Думаю собі: «Гаразд».
Знайшовся психолог, він дуже розумний, ми з'єднуємося через зум.
Він порадив дещо цікаве: «Пам'ятай, ти не є цим почуттям.
ти відчуваєш, що воно тебе поглинає, авжеж, але ти не є цим почуттям».
І додав: «Усередині тебе та в кожному є нерухоме, нейтральне й вічне "я".
Ти відчуваєш почуття, але вони не поглинають тебе».
А ще додав: «Замість ототожнювати себе з почуттям —
— "У мене тривога, у мене те, се" — не дай почуттю поглинути себе.
Просто спостерігай за виникненням почуттів з цікавістю».
Ви чули таке раніше? Вочевидь, це…
Мабуть, людина має реагувати так:
«Я відчуваю
лють.
Як цікаво.
Як цікаво».
Зі мною трапилося дещо дивне,
коли під час пандемії… Вона для мене проминула в Лондоні.
Я у своїй квартирі в Лондоні під акомпанемент дощу. Минають… роки.
Аж тут у моїй душі починають наростати несподівані почуття.
З'явилися думки: «Чому мені соромно?» Щоранку прокидаюся із соромом.
Само собою, багато мого часу минало в цій квартирі.
У вітальні. Та в спальні, якщо конкретніше.
Раптом думаю: «Стоп, може, річ у цьому».
Слухайте уважно.
Хіба не соромно, що ми вже дорослі,
а в нас досі є свої кімнати?
Гаразд, стривайте.
Що ми наполягаємо: «Це моя кімната.
Це моя кімната.
Не заходь у мою кімнату».
Це соромно. «Я маю прибирати у своїй кімнаті».
Будь ласка. Я, звісно, приймаю та розумію, що нам потрібні кімнати.
Потрібні чотири стіни, серед яких можна щовечора покласти стомлену голову.
Але за що мені страшенно соромно,
то це те, як ми прикрашаємо свої кімнати, щоб відобразити нашу індивідуальність.
Ми ніби твердимо: «Я — це я». Шарите?
«У своїй кімнаті я є собою».
Це такий сором!
«У мене є гімалайська соляна лампа.
Так, є, і я — це я.
У мене на стіні є мої фото, і я…»
Дочитавши книгу, ми ніколи її не викидаємо.
Натомість: «Покладу на полицю.
Це моя особистість напоказ, аби всі бачили.
Більш ніхто не є мною».
Тоді мені спало на думку… Гаразд, це трохи абстрактно,
але чи не вважаєте ви, що наш мозок та розум —
це немов наші кімнати.
І ми умебльовуємо свій розум досвідом, який ми збираємо,
аби збудувати те, що вважаємо своєю самобутністю?
Це все, що ми робимо.
Полюємо за різним досвідом, щоб поставити його на полиці мозку
й могти твердити: «Я — це я».
Я завжди уявляю собі кожен наш досвід
як маленьку снігову кулю.
Ми постійно метушимося зі словами:
«Одного разу я бачив Антоніо Бандераса в аеропорту. Так.
Я є собою. Я, більше ніхто».
А ще
вся взаємодія між людьми — це, от чесно…
Мені стало ясно, як це проявляється під час пандемії. Уся взаємодія між нами —
це показ одне одному по черзі своїх снігових куль.
Як це не жалюгідно, просто по черзі.
От хтось показує вам свою снігову кулю,
і ви стараєтеся уважно слухати про свято, на якому людина була п'ять років тому.
Ви підтакуєте: «Так, і ти є собою.
Ага, саме так.
Як чудово тобі бути собою».
Але весь цей час ваші очі зиркають на свою власну полицю.
Сто відсотків, що ви постійно… Ви мурмотите: «Так. Ну, ні. Так».
Чекаючи на слушний момент,
щоби проголосити: «І я теж. У мене є…»
Спасибі.
Це так захопливо. Знаєте що?
Думалося мені…
Я дивлюся багато випусків стендапу.
Недавно вийшов стендап моєї подруги,
там ще й трейлер зняли.
Міркую: «Бляха, це так динамічно».
Вона стільки рухає тілом на сцені…
Думаю собі: «Я мало рухаюся». Я дуже…
А що, якщо…
Бо я дуже хочу динамічного трейлера.
«А якщо я просто…»
Я вже уявляю собі, що хочу бачити в цьому трейлері.
Лиш мені ще треба скласти жарти, пов'язані з рухами.
І я тоді міркую: «Може, просто виконаю рухи».
Додавши їх у трейлер, я маю щось отаке…
Це в трейлері таке. Як вам? Це варте уваги.
Мені потрібна сотня дресованих собак.
Уявіть: виходять усі на сцену отак.
Стрибають на задніх лапках. І ми додамо це
в трейлер, у шоу — нізащо.
Почуття. У мене багато почуттів.
От…
лють, сором. Ось деякі з них.
Ще одне моє почуття…
Воно домінує в моєму житті та в житті багатьох людей.
Це ностальгія. Вона накриває мене.
Розумієте? І я знаю, що ця емоція,
вона безкорисна.
Я ностальгую за часами до пандемії. Ми не знали, як нам було добре.
Дуже ностальгую за часами до статевого дозрівання, чесно кажучи.
Ось де все пішло шкереберть.
От…
Мої друзі кажуть: «Ти сумуєш за 90-ми».
Дуже оригінально.
«Ти сумуєш за тим, як у наших батьків була вдома купа гумок?»
Пам'ятаєте, як у всіх були гумки?
Їх чіпляли на ручки шухляд.
Цілу кулю з них намотували. Для чого вони були?
У мене тепер нема ні гумки.
«Сумуєш за тим, що наші батьки тримали у ванній велику мушлю?»
Кажу: «Так, я сумую за цим».
Так.
А ще за легшим доступом до абортів та меншим популізмом.
Розумієте, про що я? Ага.
Серйозно. Гадаю, я людина,
яка до кінця не пережила статевого дозрівання.
Ну, з кількох причин.
Воно вперіщило мене, як тонна цегли.
По-перше, я належу до саме тієї демографічної групи,
для якої початок статевого дозрівання збігся з появою інтернету
та його популяризацією.
Мені пощастило. До 13 років його не існувало.
Пам'ятаю, у нашому класі інтернет був на одному комп'ютері.
За один день світ вибухнув, усе змінилося…
У всіх з'явилися перші електронні скриньки.
Моя називалася mey-krasy-apohey@mail.com.
Спасибі.
Тоді можна було створити собі емейл з класною назвою.
Проте неначе за день світ перестав бути цілком керованим…
Раніше можна було дізнатися все необхідне з Британської енциклопедії
в підвалі нашого дому.
Усе було так легко. У ній був обмежений перелік відомостей.
Та й усе.
Гарний тонкий папір. Розумієте, про що я?
Усе було кероване. А не…
А ще це була об'єктивна правда.
Ніхто не випускав наборів енциклопедій з адвокатом диявола.
Розумієте, про що я? На кшталт: «Ну-ну,
а ви точно певні, що Ліма — столиця Перу?»
А потім за один день…
У мене була одержимість. Якось за обідом друзі кажуть:
«Ми йдемо надвір грати. Ти з нами?»
А я їм: «Ні, в інтернеті повно роботи.
Тут стільки всього діється». І думаю: «Потрібно
скопіювати картинки з "Баффі — переможниці вампірів"
у ворд-документ».
Потрібно було надрукувати той ворд-документ.
Папір виходив просочений чорнилом.
Аж важкий через нього.
Слід було вирізати ці фото, які були, як мокрий туалетний папір.
А тоді вклеїти ці фото у мій шкільний щоденник.
У мене нема часу.
Здається, що відтоді в мене й донині його нема.
Як і сил.
Ще одна причина, через яку, гадаю, статеве дозрівання вперіщило мене, —
це, ну… Звісно, звичні його процеси.
Потім з'явився Інтернет і все, що з ним було.
Для мене статеве дозрівання ще спричинило
дику гендерну дисфорію та гендерну проблему.
-Розумієте, про що я? -Так.
Мертва тиша.
Ні, але серйозно, до цього періоду
мені здавалося, що я обмежена андрогінна дитина.
Упевнена така, яка надягає на себе роль Ейса Вентури.
Аж тут статеве дозрівання, моє тіло змінюється,
мої почуття дуже… А, а це ж були 90-ті.
Ера дівчачих і хлопчачих гуртів, правда ж?
Це роздвоєння шалено підсилювалося попмузикою.
Мене послали вчитися в школу для дівчат, і мені це…
Усюдисуще запитання, на яке вам треба було знати відповідь у моїй школі:
«Хто ти із Spice Girls?»
Є лише п'ять варіантів відповідей.
Не можна було не знати. От стоїте ви в коридорі,
а дівчата випитують: «Хто ти з них?»
Бо вони організовують ліпсинк.
Їм треба знати — тут без осуду — їм справді треба знати,
як ви впишетеся в плеяду зірок.
Питають: «Хто ти з них?» Кажу їм: «Джастін Тімберлейк. Не знаю.
Нік Картер?»
Чи ви переживаєте гендерні проблеми, чи ні,
статеве дозрівання — це жах, ти ніби відчуваєш себе прибульцем,
а все, що в тобі було крутим, за один день стає нічого не вартим.
Мені чудово вдавався один трюк.
Це звук, який я вмію робити за допомогою руки.
Присягаюся, він був дуже популярним.
Усім подобалося, це була бомба на вечірках.
Я зараз зроблю це для вас.
Гаразд, можливо, хтось із вас це пам'ятає. Ось такий звук.
Пам'ятаєте?
Народ, присягаюся, це був фурор на вечірках.
Мене просили: «Зроби так».
Я їм: «Добре».
Якось цей мій звук пролунав на шкільних зборах. Це вже було занадто…
Це було дуже круто, аж тут статеве дозрівання,
я йду на домашню вечірку й опиняюся в комірці
з прищавим 13-річним хлопцем. І починаю отак…
А він: «Що це, у біса, таке?»
Каже: «Я думав, ти мені помастурбуєш». Я йому: «Ні.
Повторюю: я можу зробити дещо круте за допомогою руки».
Він залишає мене на самоті в комірці. І я наспівую там у темряві…
Дуже журливе.
Важко жити в такому віці. Це дуже…
Єдиний прийнятний спосіб фліртувати, коли тобі 13,
це фразою: «Які в тебе завбільшки руки?» Правда?
Правда ж? Пам'ятаєте?
«Які в тебе завбільшки руки?» Я досі вважаю, що це чудовий крок
для фізичного контакту з уподобаною людиною.
От лиш мене віддали в школу для дівчат,
і все сприймалося трохи не так. «Так, у мене великі руки.
Так, у тебе маленькі, звісно».
І повторюєш на майданчику: «Знаєш, що кажуть щодо цього?
Великі руки — масивні статеві губи».
Проте…
Тож усе це відбувалося, і, думаю, усі впродовж статевого дозрівання
от неначе…
У тебе розвивається критичне мислення й раптом
ти отримуєш удар від суворої дійсності життя.
Гадаю, якщо ти в чомусь відрізняєшся,
якщо домінантний наратив, який тобі всі повторюють,
не збігається з тим, що ти відчуваєш…
Як от зі статтю. Тобі кажуть: «Є дві статі,
ти жінка, ось так ось». Ти собі думаєш: «Гаразд».
Але відчуваєш щось зовсім інше.
Тоді в тебе є два варіанти.
Або поставити під сумнів вагомість себе й свого досвіду,
або поставити під сумнів вагомість усього іншого
та всієї системи.
Коли починаєш тягнути за цю нитку, триндець.
Моногамія.
Можна я піду на випускний з двома? Чому ні? Не розумію, чому ні.
А ще мені здавалося…
Коли мені було 13 років, мене захопила царина комедії,
а ще для мене відкрилася…
Почалася моя залежність від психоделічних наркотиків.
Це загострило загальну екзистенційну хвилю.
Здавалося, що я немов знімаю шпалери з реальності,
а все це ненадійне риштування тримає все на собі.
Думаю: «Що коїться?»
Раптом усвідомлюєш, що у твоїх батьків є недоліки,
що твої вчителі самотні чи щось таке.
Пам'ятаю свої роздуми: «Міс Б'юкенен самотня.
Мені дуже важко сміятися з її жартів. Не знаю».
А ще пам'ятаю, що мене дуже напружувало таке питання:
чому ми як суспільство не говоримо більше про те,
що мультики «Мураха Антц» та «Життя комах»
вийшли в один рік?
Звісно, за цим стоять потужні сили,
і ми просто не будемо про це говорити? Що за…
Так.
Тож так, дуже напружувало й…
А щодо наркотиків… Думаю, це був спосіб вийти з мого тіла.
Мені було дуже незручно у своєму тілі, а це був люк назовні.
У мене була сильна залежність. Слід наголосити,
що після психоделіків пішла важка наркота.
Мене вигнали з дому. Тоді я кидаю школу.
Перемотаю: далі був реабілітаційний центр.
У 19 років мені довелося пройти дев'ятимісячний курс реабілітації.
Програма реабілітації для підлітків —
це, об'єктивно, погана ідея.
Ну, певним чином. Ви збираєте докупи групу підлітків.
Їх об'єднує лише любов до наркоти.
Щодня о 15:00 лунає дзвіночок.
І всі такі: «Ось і нові друзі.
Побігли. Потоваришуємо в провулку.
Єдиним відомим способом».
Але центр уразив мене. Це був великий поворотний момент.
Разом зі мною в цій програмі було ще 12 дітей.
Мені спало на думку: «Чорт.
Ці діти потрапили сюди з важких сімейних
та загалом життєвих обставин. Ну а хто я?
Я привілейована дитина із середнього класу. Проти чого я бунтую?»
Але мені потрібно було там лікуватися.
Хотілося ввійти в міцну компанію дітей, бо вони вже довго були там разом.
У них для кожного були прізвиська.
У мене його не було, та мені не хотілося відрізнятися.
Який у мене був захват, коли через два місяці програми
хтось із дітей спитав мене: «Вода з ванни, що ти там?»
Я з подивом: «Вода з ванни?»
І всі стали називати мене «Водою з ванни».
Потім учителька теж повторила… І пішло-поїхало.
Учителі: «Добридень, Водо з ванни». Я думаю: «Що діється?»
Звиклося. Не хотілося визнавати, що я не знаю, чому мене так звуть.
Бурмочу: «Не дуже. Ну нічого».
Так. А потім мені стало з ними достатньо комфортно,
і ми всі стали близькими.
Кажу: «Народ, кілька місяців кортить вас спитати.
Чому ви звете мене Водою з ванни?»
Вони відповіли: «Після твого приїзду ми поговорили
й вирішили, що ти немов дитина, яка б випила воду з ванни після себе».
Це
дуже конкретно.
Дуже образливо.
І креативно, так.
З ванни після себе… Слухайте, мені доводилося пити воду з ванни.
Авжеж.
Ми ж усі пили, правда?
Ну не отак…
Через трубочку. Отак…
Ні, ну але ми всі…
Ми ж усі пили, хіба ні?
Стривайте. Пам'ятаєте час купання?
Пам'ятаєте час купання? Ви коли-небудь, коли приймали ванну, брали мокрий утирач?
Чи ви кажете рушник для лиця?
Утирач? Ага. Це ж Канада.
Ви брали колись свій мокрий утирач,
клали собі на лице й дихали крізь нього?
А тоді доганяли, що робите собі ж симуляцію втоплення?
Здригалися: «О ні!»
Ну або висмоктували воду зі свого утирача?
Так?
Це такий ляскучий звук. Ще те почуття!
Час купання.
Шарите?
Я найбільше сумую…
Я перейду до іншої теми, але швиденько скажу, що в купанні
я найбільше сумую за тим,
що раз на день хтось казав: «Час купатися».
Круть же.
Ми не цінуємо цього в юності,
але уявіть, що ви призначили побачення через тіндер,
і до вас підходить офіціант:
«Вибачте, що перебиваю. Вам час купатися».
І ви полетіли.
Молодь не цінує молодості.
Так, і тому…
Гадаю, я зациклююся на своїх підліткових роках
і постійно їх обдумую тому, що тепер відчуваю себе зовсім іншою людиною.
У мене був хаотичний підлітковий вік,
усе було дуже похмуро, очманіти можна.
Зараз я відчуваю себе зовсім іншою людиною.
Тепер я уникаю будь-яких ризиків. Ви… Так.
Бачили б ви мене на ескалаторі, це страхіття.
Я дуже міцно тримаюся за поручні.
Я надзвичайно…
Коли воно наближається, подумки кажу: «Господи. Один, два, три, уперед».
Чекаю моменту.
Якщо готовності немає, а воно наближається, я задкую.
Думаю: «Ану…».
Так.
Хоча я справді вже інша людина,
гадаю, я досі помічаю в собі відчуття самознищення.
Коли наростає напруга.
Здається, у всіх нас є такі імпульси,
і просто треба знайти здоровий спосіб з цим упоратися.
Я часто буваю у квест-кімнатах.
Я завжди в таке граю.
Постійно.
У мене нещодавно були гастролі, а гастролі — це нелегко.
А ще я гастролюю наодинці. У мене зазвичай нема вступного шоу чи менеджера гастролей.
Я їжджу наодинці.
І днями затримуюся у випадкових містах Британії.
У мене було шоу в Единбурзі.
І от я в Единбурзі, весь день наодинці.
З'явилося відчуття, що наростає напруга.
Розумієте?
А до того мені випала нагода переглянути «На голці». Думаю:
«Ми в зоні небезпеки».
Міркую собі: «Що мені робити?»
Бачу в інтернеті, що в Единбурзі відкриті підземелля.
Вони схожі на лондонські підземелля, у яких панує жах, що поглинає тебе.
Де актори одягаються у вікторіанське вбрання й лякають тебе.
І ти проходиш лабіринтом пекла. Думаю собі: «Супер».
Купую VIP-пакет, плачу за нього на 20 баксів більше.
За це мене сфотографували вже там на локації
перед зеленим екраном.
Тоді дали ключ, наклали фото цвинтаря
й вручили брелок із…
У ту мить мені спало на думку: «Сюди варто ходити з друзями».
Друзями чи близькими.
У мене тепер є такий, знаєте, брелок…
От,
спускаюся я, зі мною ще група незнайомців,
і ми разом починаємо проходити через цей лабіринт жахів.
Нас було десь десятеро: туристи й сім'ї.
Ми вже хотіли заходити, аж тут виходить тип,
одягнений, як вікторіанський м'ясник.
Весь у крові, з великим ножем для м'яса, великою бородою.
Шотландець. І бурчить: «Я м'ясник!»
Не дуже вмію імітувати цей акцент.
«Вітаю в единбурзьких підземеллях,
ми вас усіх до біса повбиваємо». Я тішуся: «Так!
Мої молитви про смерть почуто!»
А тоді каже: «Та спершу в мене є кілька оголошень щодо безпеки.
Якщо ви вагітні або у вас епілепсія, не заходьте в це підземелля».
Думаю: «Добре». Він продовжив:
«Ніхто з акторів не торкнеться вас і не схопить там унизу».
Задоволено міркую: «Це добре».
Ніхто на світі не хоче, щоб його мацали внизу.
«Чудово».
Ми зайшли в лабіринт, і це було так страшно!
Ну от знаєте… У мене все тремтіло від страху.
Іду з цими незнайомцями.
Нам вимкнули світло, як вони це люблять. Темно, хоч в око стрель.
Тоді ввімкнули, і за кілька сантиметрів від твого лиця стоїть жінка
та стогне…
Страшенно лячно, але я в захваті.
На самому початку м'ясник створив своєрідну сюжетну арку, сказавши:
«Ви зустрінетеся з легендарним канібалом Соні Біном».
Хтось знає про Соні Біна? Очевидно, він легендарний канібал…
Просимося: «Ми не хочемо з ним зустрічатися. Нам страшно».
Він гаркнув: «Ви йому сподобаєтеся».
Ми знали, що щось станеться.
Дісталися до частини лабіринту, де нас чекав типу підземний човен,
ми ж були в надрах Единбурга.
Перед нами хитався човен, і ми всі всілися в нього.
А в темряві, у яку ми прямуємо, лунає голос Соні Біна:
«Я Соні Бін». Ми верещимо: «Ні».
М'ясник каже: «Гаразд, тепер ви самі по собі. Я лишаю вас».
«Ні, стривайте. Ми вже полюбили вас, ви нам потрібні».
Він відповів: «Та пішли ви». І пішов.
І ось наша групка в маленькому човні.
Світло гасне, і темно, хоч в око стрель.
Не видно руки перед своїм лицем, темно,
мокро, холодно.
Чуємо: «Я Соні Бін». У мене паніка.
І тоді я відчуваю на своїй спині дотик рук.
Вони підіймаються
й немов обвивають шию.
Я панікую, адже нам казали,
що не будуть торкатися внизу, правда ж?
Думаю: «Що коїться?» З'являється світло, я обертаюся,
а там просто жінка середнього віку з нашої групки.
Вона така…
Просто
очманіти.
Вона була зі своїми двома дочками-підлітками,
що сиділи обабіч неї. Вони питають:
«Мамо, що ти таке робиш?»
А та така…
Я постійно про неї думаю.
Вона як той листоноша. Вона героїня.
Для нас усіх.
Але я ходжу на таке, аби почуватися при житті й…
Я намагаюся дуже пильно спостерігати за своїм мозком,
бо мені соромно за багато що з моїх підліткових років.
У мене була дуже погана й саморуйнівна поведінка…
Дуже дивно, що в мені було страшенно багато злості.
Дивно те, що десь із 2016 року…
Коли обрали Трампа. Мені тоді спало на думку:
«Ми вже не можемо заперечувати,
що світ трохи відхилився від своєї осі». З ним якась хрінь, правда?
Зараз у нашому доступі стільки інформації,
що важко заперечувати, що система працює не на всіх.
Мільярдери не платять податків, і багато чого іншого.
Тож я собі думаю: «Моя злість мала підґрунтя».
Гадаю, багато підлітків відчувають це праведне обурення тощо.
Але метод мого повстання був нікудишнім.
Він був страшенно саморуйнівним та егоїстичним.
Зрештою, безсилим. Мені набили це тату,
коли мені було 16. Тут пише: «Вівсянка».
Двічі написано: «Вівсянка».
У мене вирувала кров: «Трясця, зараз я їм покажу».
Бляха, що?
І воно вже назавжди.
Я…
Пам'ятаю, мені здавалося…
Мені здавалося, що світ — це дім, який мені продали замолоду,
у віці, недостатньому, аби підписувати іпотеку.
Дім, який мені продав дуже сумнівний рієлтор.
Слизький. Знаєте, рієлтор, якого зачали в позі по-собачому.
«Підпиши тут, дитино». Я йому: «Добре».
«Усі твої мрії здійсняться». Підписую, опиняюся в цьому домі.
Розвивається критичне мислення. Підліток прокидається в цім домі.
І каже: «Чекайте».
Стоп, фундамент будинку розсипається,
подвір'я горить, бо попередні власники
опалювали дім винятково викопним паливом.
Тож моя реакція була така:
«Я знесу цей будинок бульдозером разом із собою в ньому».
Звісно, тепер я розумію, що насправді треба було
спрямувати хоч якісь зусилля на ремонт дому.
Ось що нам треба…
Сподіваюся, це ми й намагаємося робити. Треба ж, так?
Докладати зусиль, аби дім став затишнішим.
Бо само ніщо не… Так.
Гадаю, ми повинні робити це свідомо.
Інакше нічого не вийде.
Ось чому я… Я обожнюю…
Я вважаю покоління зумерів неймовірним.
Не вірте, що вони лише в тіктоці. Вони круті.
Вони виходять назовні й діють.
Протестують проти зміни клімату й демонтують жорсткі гендерні бінарності.
А я що?
Дитина, що лазила із запитанням: «Ні в кого нема кислоти?»
Це безкорисна поведінка.
А вони круті.
Я хочу поговорити про…
Я хочу поговорити хвильку про проблему гендеру.
От…
Зі свого досвіду перебування в Британії й от недавнього в США можу сказати:
в обох країнах зараз справжня істерія щодо гендеру й гендерної ідентичності.
Думаю, це частково пов'язано з хибним уявленням про те,
що гендер — це нова примха зумерів. Або міленіалів.
Усі ці потоки навколо гендеру, це просто…
Ми знаємо, що відколи існує людська цивілізація,
завжди були відмінності в гендерах.
Були культури, які визнавали третій та четвертий гендер.
Не просто визнавали. Поважали.
Мене могли й поважати.
Триндець.
А мені доводилося питати: «У який туалет мені йти?»
Насправді дуже жорстка гендерна бінарність —
це недавня колоніальна примха.
Ми ніби сіли на бульдозер і проїхалися у всьому світі по нюансах
усіх цих прекрасних речей.
У 2018 році Індія декриміналізувала гомосексуальність,
і в Британії, де я живу, це сприйняли дуже радо й захоплено,
немов величезне радісне свято. Але це неабияк дратувало,
бо висвітлення події в британських новинах було дуже самовдоволеним, мовляв:
«Індіє, давно пора».
Тобто Англія прийшла в Індію та криміналізувала гомосексуальність
у 1896 році, шарите…
Ну це вже якийсь повний газлайтинг.
Це як підпалити чийсь будинок і критикувати:
«Ну ти що, не міг за стільки часу погасити пожежу?
Яка ж ганьба».
Так. Спасибі.
Так.
А ще сердить те,
що я насправді не хочу говорити про гендер,
бо це приречено на поразку.
Особливо якщо це особисто вас зачіпає і вам на це небайдуже, дискутувати важко.
Ти на емоціях? Отже, програв. Ти тоді…
Це важко, але я мушу про це говорити,
бо всі інші — це коміки.
Великі коміки-мультимільйонери на своїх стендапах жорстко критикують
і рівняють людей із землею
в той час, коли права трансгендерів дуже слабкі
й хитаються вперед-назад. Так би не мало…
Ні. Я вважаю…
Хитаються вперед-назад, так.
Жартую.
Спало на думку: «Дідько».
Річ у тім… Я дивлюся ті стендапи, аби бути в курсі,
адже на кожному інтерв'ю мене просять поговорити про них.
Однак в них постійно повторювалася фраза:
«Гендер — це факт».
Неначе приспів: «Гендер — це факт».
І затим оплески глядачів. Вони це обожнюють. І це…
Мені здається, що я тут немов проповідую священнику.
Проте швидко зазначу…
Звісно, біологічна стать — це реальність. Це правда.
А от у його межах є сила-силенна варіацій, це дуже схоже…
З наукового погляду,
стать не є такою бінарною, як ми думаємо. Є інтерсексуали, гормональні зміни, усяке.
Звісно, біологічної статі ніхто не заперечує,
однак стать куди ефемерніша й має куди більше стосунку до того,
що в нас тут, тут.
Щось, що куди подібніше на соціальний конструкт.
І щось гнучкіше.
От яке пояснення я даю людям,
які хочуть зрозуміти різницю між біологічною статтю та гендером.
Я зображую гендерний спектр.
Знаєте фільм «Красуня і чудовисько»?
Добре.
Уявіть, що на одному кінці гендерного спектра в нас Ґастон.
Пам'ятаєте його? «Нема кращого борця…»
Він гарячий молодик.
Він надзвичайно маскулінний.
На іншому кінці спектра в нас Белль,
у якої стокгольмський синдром.
Дуже похмуро, проте…
Народ, вона все одно відмінна рольова модель,
бо вона вміє читати.
Вона любить книжки.
Треба віддати їй належне.
У центрі спектра в нас свічник, правда ж?
Там у нас Люм'єр.
Я неабияк ототожнюю себе з Люм'єром. Відчуваю свою спорідненість з ним.
Й, авжеж, що більше ми дозволяємо Люм'єру, то більше веселитимуться Белль та Ґастон.
Люм'єр улаштовує вечірки. «Будь моєю гостею!»
Так.
У мене є одна фантазія.
У мене є така фантазія…
Вона геть чітка в моїй голові…
Сидять Дейв Шапел, Рікі Джервейс, Луї Сі Кей.
Підсадимо до них Джо Роґана. Вони всі їдять свинячу печеню.
У цій фантазії це величезна свиня, і вони віддирають з неї м'ясо.
Та п'ють келихи медовухи.
Цей середньовічний напій. Кидають гроші.
А потім вони вмикають телевізор
і слухають мою балачку про гендер та «Красуню і чудовисько»…
Мовляв: «І свічник».
Вони дивляться на це й кажуть: «Боже, ми… Хлопці.
Ми помилялися».
А затим вони… Це моя фантазія.
Тоді вони… Знаєте, чого я хочу? Я хочу, аби вони
поколисали один одного.
Аби обережно тримали один одного й ніжно колисали.
По суті, я хочу, аби вони переродилися.
Отак легенько…
Бо ж я і розумію. Я розумію. Нову мову важко вивчати.
А хоча, чи справді важко?
«Омікрон»… Шарите?
Ми швидко це зрозуміли.
Проте…
Я постійно чую цей жарт… Він завжди…
У 90-х його використовували всі коміки.
Тепер він вернувся ще потужнішим на стендапи.
Отакий:«Я ідентифікую себе як кактус. Або я ідентифікую себе
як ліхтарний стовп. Або як такий неживий об'єкт». І це так…
Я небінарна особа, що підходить під парасольку трансідентичності.
Бо стать, яку мені призначили при народженні, не видається мені…
І…
Однак я не хочу ідентифікувати себе як трансгендерну чи небінарну особу.
Я є, ким я є, і казати інакше було б дивно.
Це було б наче насильство над собою.
Знаєте, як би це було? Мене б немов стократно накривав
гострий томатний суп.
Це складно, адже…
Ви мусите вірити мені на слово, що я знаю, хто я.
Дуже важко казати таке людям.
Ви просто мусите вірити на слово.
У мене немає сумнівів.
У мене може бути сумнів,
що «Тойота Терсель» може поміститися під лося.
Великий сумнів.
Але це я знаю.
А ще навіть не потрібно цього розуміти.
Шарите, про що я?
Я не розумію вай-фаю. Як він працює? Що він таке?
Але я знаю, що він реальний. Що він існує серед нас.
Я просто приймаю те, що він існує, і все.
Я не думаю про нього ночами.
І не…
От.
Торік у грудні в мене була операція зі статевої корекції грудей,
і я весь цей рік приймаю невелику дозу тестостерону.
Це найкращий рік у моєму житті. Чесно.
Мені 35. Це найкращий рік у моєму житті.
Дякую.
Знаєте…
Дивно те, що я не відчуваю аж дуже там щастя.
Не стрибаю від радості. Це просто відсутність агонії.
Та й усе.
Це низька планка, однак…
Хто ми такі, щоб комусь у цім відмовляти? У відсутності агонії.
Це буде назва мого альбому.
Так, гаразд.
А ще я дуже
дякую за те, що можу тепер оперувати такою мовою.
У дитинстві мені бракувало таких слів.
Це завжди відчувалося. І, пам'ятаю…
От знаєте, вам чотири–п'ять років, і батьки розказують вам, як ви народилися.
Гадаю, мої батьки…
Здається, вони завжди говорили про моє зачаття та народження.
Присягаюся, у нас були й нормальні розмови.
Але пам'ятаю, як тато розказував мені:
«У твоєї мами почалися пологи, ми поїхали в лікарню».
Каже: «Може, у тебе теж колись будуть діти».
І я уявляю собі своїх дітей.
У фантазіях про народження моїх дітей пологи завжди були не в мене.
Це була дуже конкретна фантазія,
у якій в мене була роль такого батька-бізнесмена з 50-х.
Нервово крокую по коридору лікарні.
Як у мультику «101 далматинець».
Медсестра каже: «У вас хлопчик».
А я: «Будьмо, панове.
Назву його Громилом.
І пошлю працювати в шахту».
Що ж, ми вже підходимо до завершення.
Маю ще дещо вам сказати. Візьму стійку для мікрофона.
Уявіть, а якби вона в мене загубилася?
Мені здається…
До речі, красно вам дякую. Цей вечір… Ви просто прекрасні.
Мені здається, з точки зору світогляду,
ми нині пройшлися по песимістичних та оптимістичних речах.
Хочу закінчити на позитивній ноті.
Тож розповім вам одну буддистську притчу, яку я дуже люблю.
Вона… Не переключайте уваги.
Я дуже люблю цю історію.
А тоді я вже піду.
Її події відбуваються в лісі. Ми знову в лісі.
По суті, у цій притчі одного чоловіка переслідує —
женеться за ним через ліс —
те, що я хіба що можу назвати пекельним звіром.
Страшенно жахливе створіння
з левовими щелепами та тілом чудовиська.
Його жене голод. Він хоче зжерти цього чоловіка,
уже кілька днів переслідує його, а той тікає.
Чоловік починає виснажуватися.
У певний момент він упаде перед звіром.
І коли він уже думав, що от-от зомліє, і звір схопить його,
то раптом побачив посеред лісу невелику кам'яну криницю,
круглу таку.
Радіє: «Сховаюся від звіра в цій криниці».
І стрибає вниз. Звісно, звір не поліз за ним,
а спинився зверху й ричить…
Чоловік падає й думає: «Прекрасно». І коли він отак падав,
відчув, що знизу на його ноги плюскає вода.
Думає собі: «Це дивно». Дивиться вниз.
А під ним, туди, куди він летить,
бурхливо вирує вода,
і він збагнув… Що на дні криниці?
Ще один звір.
Так. Він опинився між двома звірами.
Погано. Погані новини.
Звір зверху та звір знизу.
Отак. І в останню мить він бачить гілку,
яка росте збоку в криниці. Така скорчена…
Чоловік хапається за неї й спрямовує свої останні сили,
щоб вилізти вгору на гілляку.
У нього дрижать м'язи.
Каже: «Вийшло». Зверху й знизу жде звір.
Гілка рипить під його вагою,
тобто це не постійне вирішення.
У якийсь момент гілка відірветься.
У нього спітніла складка на лікті. Розумієте?
Якщо у вас спітніла ця складка, значить у вас проблеми.
Аж раптом він дивиться на кінчик гілки й бачить
що на ньому є щось блискуче.
Міркує: «Що це?» Почав балансувати,
дотягнувся пальцем до кінчика гілки
й узяв це на свій палець. То був блискучий золотистий сік.
Сік дерева.
Чоловік кладе його в рот і такий:
«Смакота».
Народ, це позитивно. Стривайте.
Це ж…І все. Ні.
Агов?
Гаразд.
Повірте, для мене це дуже позитивно.
Ви мусите просікти тему. Прошу. Це шоу отримало від мене назву «Сік».
Ну, це все ж обійшлося недешево.
Ні, для мене це справді позитивно, адже дивіться.
У житті можна опинитися між двома звірами.
Можливо, у житті саме так і є… Певним чином, чи не так?
Та, на щастя, у ньому повно соку,
слід просто не поспішати. Воно варте того, аби смакувати цей сік
і вирощувати його там, де можна.
І, на щастя, гадаю, соку є вдосталь.
Куди лиш не глянути, якщо уважно дивитися.
У нас є собаки.
Усі собаки на Землі.
Є гарні джинси. Вони теж можуть бути соком.
«Бітлз» — це для мене теж сік.
Друзі. Телешоу «Друзі». Ні… Власні друзі.
Секс — це теж добре. Секс з друзями — це добре.
Лякати людей… Так, якщо це…
Я люблю багаття, пекти зефір,
пісню «Бенні та Джетс» Елтона Джона.
Обійми, бенгальські вогні, різдвяні вогні, усе таке.
Це все сік.
Усе це може бути соком.
Чесно кажучи, може, це банально.
Але для мене це справжній сік. Це приносить мені стільки щастя!
Для мене це сік.
І я дуже дякую вам за те, що прийшли.
Спасибі.
Дуже дякую. Щиро дякую.
Трясця.
Боже мій.
Чекай. Ти плачеш?
Так, це ж було так сумно.
Мало бути смішно.
-Але не було. -Було. Усе шоу було смішне.
Справді?
Мабуть, у нас різні почуття гумору.
Що ж, дякую, що вислухав.
Приємно зняти камінь з душі.
Ні, це…
Це я.
Я — це я.
Ти — це ти.
Це прекрасно.
-Ну що, починаємо? -Ага.
-Хвилюєшся? -Так, трохи нервую. Я на піднесенні.
Нормально. Трохи важке. Цього разу в Б'юкененів багато листів.
-Так? Популярні. -Тобі сподобається.
-Гаразд. -Беремо лопати?
Ага.
-Дякую за візит. -Дякую, що прийняв мене.
Невже ж те шоу мало бути смішним?
-Ага… -Ну й ну.
Деякі частини викликали сум.
Так. Гаразд, починаємо. Копаємо тут ямку.
Ось так. Бери штих. Мей, тобі сподобається.
-Ага. -Перекинемо через плече?
-Так, напоготові. -Один, два, три. Є!
-Приємно, правда? -Круто.
Ану візьми трохи листів.
Як ти зазвичай… Так нормально?
Переклад субтитрів: Павло Дум'як