Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, přivítejte prosím
Wandu Sykes!
Filadelfie, mockrát děkuju.
Děkuju!
Panebože, jsem tak nadšená, že jsem tady ve Filadelfii
a natáčím svůj speciál.
Poslední speciál jsem dělala v roce 2019.
Jmenoval se Nenormální.
Jo.
Od té doby jsme měli pandemii,
povstání,
zrušení rozsudku v případu Roe vs. Wade…
Jo.
Jo, měla jsem ten speciál nazvat Staré dobré časy.
Do prdele.
Co to kurva je?
Opičí neštovice, svítilky,
záplavy v Kalifornii, zamrzlý Texas…
sám černý Kanye nosí tričko „White Lives Matter“…
Myslím, že tenhle speciál nazvu Ježíš přichází.
Všichni jsme zažili pandemii. Co to kurva bylo?
A covid byl děsivej,
protože jste nevěděli, co to je, dokud jste to nedostali, ne?
A já ho nakonec dostala. Trvalo to dva roky a dostala jsem ho.
Ale já jsem očkovaná, jsem plně očkovaná,
takže první dva dny byly trochu drsný.
Byla jsem izolovaná v pokoji pro hosty,
aby mě moje žena neotravovala.
Děti mě nemohly otravovat.
Takže třetí den jsem si říkala: „Sakra.
Jak můžu dostat ten dlouhej covid?
Tohle mi svědčí.
Mám čas na sebe.“
Sakra, jenom jsem tak pospávala, koukala, na co chtěla.
Žena mi nechávala jídlo u dveří.
Říkala: „Zlato, proč máš pod dveřma ručník?“
Protože tady kouřím trávu, víš, já…
„Abys tu zasranou nemoc nedostala!
Myslím na vás všechny!“
Za pár dnů to dostala ona. Jo.
Povídá mi: „Zlato, mám pozitivní test.
Takže můžu být v izolaci s tebou.“
Říkám: „Kdepak.
Ty to máš čerstvě. Já už končím.
Jsi nakažlivá.“
A ona říká: „Tak to nefunguje.“
Říkám: „To nevíš. Nejsi Sanjay Gupta.
Padej zpátky do ložnice.“
A pak to chytil syn. Jo.
A jeho sestra dvojče to nedostala.
Proč? Protože je to 13letá holka a nechce s náma nic mít.
Měli byste ji vidět,
jak jde asi 15 metrů před náma
a dělá, jako že je Beyoncé a my Destiny's Child.
Doleva, doleva.
Ale jsou věci z lockdownu, který mi chybí. Vážně.
Pamatujete, jak jsme domů nikoho nepouštěli?
Nikoho jsme domů nepouštěli. Kdepak. A to mi chybí,
protože byla sranda říkat kamarádům bělochům, ať jdou zadem.
To se mi líbilo.
„Kdepak, Carol, běž zadem.
Víš, že takhle sem nemůžeš chodit.
Běž zadem. Šup! Dělej.
Sejdeme se u ohniště. Běž.“
Spousta pití u ohniště.
A z pandemie vznikly i dobrý věci, ne?
Máme online kostel.
Online kostel se mi líbí! Není to super?
Ale i tak chodím pozdě.
Nevím, jak je to možný.
Stačí se jen přihlásit, Wando. Šmarjá!
Online kostel miluju.
I když nedělní přijímání se trochu vymklo.
No jo, víte…
pastor říká:
„Dejte si trochu vína nebo džusu.“
A já: „Řekl jste víno. To stačí.“
Takže tam sedím s panáčkem vína
a hnědým krekrem.
Jo, protože tělo Kristovo je pro mě hnědé.
Já nemám Ježíše z Malibu, blonďatého, modrookého chlápka. Kdepak.
Ne.
To jen udržuje bílou nadřazenost, to je všechno.
Viděli jste jednu z prvních kreseb Ježíše?
Vypadá přesně jako Teddy Pendergrass.
To je můj Ježíš.
Já nemám Ježíše z Nebrasky. Ne, díky.
Takže těch prvních pár přijímání za covidu bylo dobrých, ale po šesti měsících
jsem tam seděla s celou sklenicí cabernetu
a obloženou bagetou.
Říkala jsem si: „Co to sakra je, Wando? Co to děláš?
To je směšný.“
A ke konci bohoslužby se k tomu přidal ještě talíř sýrů.
Mám na Bibli kolečko od vína. Říkala jsem si: „Tak jo.
Musím zpátky do kostela. Potřebuju dohled.“
Mám kamarádku, která se ještě nenechala očkovat.
Nechce se nechat očkovat.
A směje se mi. Říká: „Podívej se na sebe.
Nevíš, co v tom sajrajtu je.
Prostě si to necháš píchnout. Nevíš, co v tom je.“
A já říkala: „Jo, nevím.
A i kdyby mi řekli, co v tom je, stejně bych nevěděla, co v tom je.
Nejsem žádná vědkyně, ty blbko.“
Ale smějou se mi.
Říkají: „Nenechám si dát do těla jen tak něco.“
A já na to: „Používáš Sacharin. Tak drž hubu.“
Víte, já se té vakcíny nebála,
protože jsem vyrůstala s takzvaným komářím mužem.
Jo. Vyrůstala jsem ve Virginii na venkově a měli jsme tam komářího muže.
Komáří muž chodí i teď,
ale zavolají vám a nechají vzkaz na záznamníku
a řeknou, že přijdou a ošetří celou oblast
a ať zůstanete v domě a vezmete k sobě domácí mazlíčky.
Jo. Tenkrát ale ne.
Na konci šedesátých let se prostě objevili.
Jo, a my jsme žili v lese,
žádné pouliční lampy, jen prašné cesty.
Babička neměla v domě vodu.
Takže když přišel komáří muž,
byla to pro nás vzrušující chvíle. Bylo to jako cirkus.
Chápete? V jiných čtvrtích to bylo…
U nás ne. U nás to bylo…
A my jsme z toho šíleli.
My děti jsme všeho nechaly…
„Je tu komáří muž!
Jo, to je komáří muž!“
A utíkaly jsme na konec ulice, abychom komářího muže pozdravily,
běžely za jeho náklaďákem
a hrály si v té mlze pesticidů.
„Nevidíš mě!“
Hrály jsme na babu a fantasticky jsme se bavily.
A ten komáří muž byl kretén, víte?
Protože místo aby řekl: „Vypadněte děti!
Běžte dovnitř. Tohle je jedovatý!“
Stříkal na nás, jako by to byla nějaká videohra.
Ten blbec zpomalil a zesílil to, abysme měly ještě větší mlhu.
A my to milovaly.
Běhaly jsme s otevřenou pusou.
A když z naší čtvrti odjížděl, tak jsme mu děkovaly.
„Děkujeme, komáří muži! Děkujeme!
Zase brzy přijeď, jo?“
A pak jsme šly domů
a z vlasů nám tekl pesticid.
Přistávaly na nás mouchy
a hned umíraly.
Takže já se žádné vakcíny nebála.
Jsem vdaná, šťastně vdaná.
Vzala jsem si Francouzku. Jo, je Francouzka.
A je bílá a…
A máme dvojčata, Lucase a Olivii. Teď je jim 13.
Jsou taky bílí. Jo, to víte.
Došlo mi, že když je bude nosit, budou vypadat jako ona, ne?
A taky jsem měla pocit jako: „Hej,
kdyby to nevyšlo, bude pro mě snazší odejít.
Jako bych nikdy nebyla.“
Tenhle vtip se jí nebude líbit.
A už vůbec se jí nebude líbit, až do závěti napíšu,
že aby děti dostaly peníze,
musí si úředně změnit jména
na Rashad a Laquisha.
Děti teď chodí do státní školy.
Protože od školky chodily na francouzskou školu,
protože moje žena říkala: „Jsem jejich matka a víš,
děti se nejdřív musí naučit francouzsky,
protože je to jazyk jejich matky.
Takže musí chodit do soukromé francouzské školy, víš?“
A já na to: „Jo, v pohodě. Nejdřív francouzština.“
A kamarádi říkali: „Cože, francouzština?“
A já: „Můžete sakra zmlknout? Vím, co dělám.“
Měla jsem ale pocit, že děti přinesou domácí úkol a já udělám…
„Zeptejte se té druhé.“
Ale děti už mluví plynule, takže moje žena…
Když šly na střední, přišla za mnou a říká:
„Fajn, děti už mluví plynně francouzsky
a myslím, že je čas, aby šly na státní školu.
Vyhovuje ti to?“
Říkám: „Víc než vyhovuje, protože když se dívám na vysvědčení,
ty trojky můžou mít zadarmo.“
„Jak to vypadá, žádného malého Einsteina tu nemáme.
Pořídily jsme si párek TikTokerů.
S tím teď musíme pracovat.“
Ale než jsme se rozhodly, obešly jsme několik škol.
Šly jsme do školy. Jdeme po chodbě
a měli tam vyvěšenou duhovou vlajku
a transgender vlajku,
měli tam spojené ruce objímající svět.
A moje žena se na to dívala a říká: „Ach!
To je hezké. To se mi líbí. Myslím, že to odpovídá našim hodnotám a…
Myslím, že je to pro děti dobré prostředí.
Co myslíš, zlato?“
A já říkám: „Tak především,
víš, že bys tady neměla kouřit.
Je to veřejná budova. Co to děláš?“
A pak říkám: „Nechápu, žes na tu blbost skočila.
Víš, že to vyvěsili jen proto, že jsme měly přijít.
Když sundáš tu duhovou vlajku,
je tam plakát Trump 2024.“
Ale ukázalo se, že jsem se spletla.
Inkluzivita je posláním té školy. Jo.
A vážně mě to dojalo.
Protože jsem si říkala: „Jen si to představte,
jaký by byl můj život,
kdyby to takhle bylo, když jsem vyrůstala?“
Kdybych mohla chodit do takovéhle školy.
Říkala jsem si: „Páni,
mohla jsem si v životě ušetřit spoustu zbytečných pér.“
Já ty péra nepotřebovala!
Ty nebyly pro mě.
To bylo Carolino péro. To nebylo moje péro.
Protože já to věděla, já to věděla.
Věděla jsem to ve třetí třídě. Jo.
Vzpomínám si, jak jsem se zamilovala do sestry bratrovy holky.
Byla to starší holka a pamatuju si,
jak jsem jí řekla: „Kéž bys byla kluk a pak bys mohla být moje holka.“
Jo. Hezký, ne?
Ta mrcha mě odmítla.
Propána.
Úplně mě zničila.
Řekla: „To neříkej. To je nechutný.
To je odporný. Jsi odporná.
Nelíbí se ti holky, líbí se ti kluci.“
A já na to: „Tak jo.
Asi to schovám do přihrádky.
Vypořádám se s tím, až budu mít na terapii.
Tak sem pošlete ty péra.“
A i tak mi to trvalo dlouho.
Až do druháku na střední jsem byla panna. Jo.
A i tehdy jsem si říkala: „Tak ať už to mám za sebou.“
A našla jsem si toho nejmenšího kluka
s těma nejmenšíma rukama.
Malinkatý ruce.
Protože jsem si říkala: „Nesnažím se mít celý jídlo.“
Chtěla jsem jen oblohu. Rozumíte?
Jen oblohu.
A byl milej, takže jsem pak začala spát s klukama.
Mně to sice nikdy nic nedělalo,
ale zdálo se, že oni si to užívají.
A to mi stačilo, protože jak víte,
jsem bavička.
Předvedu vám show.
Ale tyhle děti to vědí. Tyhle děti to vědí.
Moje dcera má kamaráda, malého gaye, Justina. Jo.
Říkala jsem manželce: „Víš,
Olivia se bude ptát, jestli u nás může Justin přespat.
Co si o tom myslíš?“
A ona říká: „No…
Víš, Justin, il est très gentil, a víš, jeho rodiče se mi líbí, takže…
Jo, souhlasím s tím. Co ty?“
A já povídám: „Jo, souhlasím s tím.“
Říkám: „Ale až sem Justin přijde, tak si s ním promluvím.
Řeknu mu: ‚Hele, Justine, když jsi přišel,
byl jsi gay.
Tak ať je to stejný, až budeš ráno odcházet.
Jasný?
Nechci u snídaně slyšet žádný kecy o bisexualitě.‘“
Tyhle děti to znají.
A někde se snaží jít zpátky.
Na Floridě.
„Neříkej gay.“
Co to sakra je?
Tennessee, děti nesmějí chodit na travesti show.
Jako by tohle byl nějaký problém.
Ani nevím, na kolika jsem byla travesti show,
kde se lidi rozčilovali, protože došly dětské židličky a podsedáky.
Co to s nima kurva je?
V knihovně dokonce zrušili hodinku příběhů o drag queens.
Četli dětem knížky a přestali s tím.
Řekli, že „muž oblečený jako žena je pro děti matoucí.“
Viděli jste Sezame, otevři se?
Myslím, že když děti zvládnou pana Snuffleupaguse
zvládnou RuPaula.
Texas.
V Texasu zakazují knihy. Zakazují knihy.
„Chráníme děti.“
Jestli chcete vážně chránit děti,
zakažte útočné zbraně. To je to, co zabíjí děti.
Ne knihy.
Chci říct,
dokud nějaká drag queen nepřijde do školy
a neubije osm dětí výtiskem knihy Jak zabít ptáčka…
Myslím, že se zaměřujete na špatný věci.
A nechráníte děti.
Chráníte homofobii, to tím chráníte.
A všude bují transfobie.
V celé zemi se předkládají stovky návrhů zákonů
a zdá se, že nejdůležitější jdou záchody.
Fakt nechtějí, aby trans ženy používaly dámské záchody.
Něco vám povím. Každý, kdo byl někdy na dámských záchodech,
ví, že tam není nic dámského.
Když přijdete na čisté veřejné dámské záchody,
měli byste si vsadit loterii, protože máte štěstí.
Já nevím, co se sakra se ženami děje, když jdeme na ten záchod.
Můžete vidět ženu, která má vysoké podpatky
a podělaný šaty a korunku.
Jakmile překročí práh dámských záchodů, je z ní…
Co to kurva je?
Zabilo by vás, kdybyste spláchly, dámy?
Jenom spláchnout, prosím!
A vždycky je tam jedna kabinka, která má trochu pootevřené dveře.
Tam nechoďte.
Tam je něco strašlivýho.
A ve frontě je vždycky jedna žena, která se nemůže dočkat a dělá…
„Dámy, je tam v té někdo?“
„Prosím.
Užij si to, Nancy Drewová. Do toho.“
A ona: „Děkuju!“
„Panebože!“
Blbko.
Přišla jsem do jedné kabinky a všechno bylo čisté,
akorát na podlaze byla načůraná louže.
Říkám si: „Co se tu kurva stalo?“
Zamyslela jsem se a: „Už vím.
Asi se jí nepovedlo nadnášení.
Nejspíš se tam tak nadnášela
a najednou jí povolilo koleno.
„Sakra!
A do prdele.
Načůrala jsem si do boty.
Sakra.
To je ale blbost.“
Někdy jsou vaše schopnosti nadnášení dokonalé,
ale naše těla jsou tak složitá,
já nevím, možná je to zbloudilý chloupek nebo tak něco,
ale někdy z vás začnou vycházet dva proudy.
Jeden teče po stehně a druhý stříká přímo dopředu.
Co to sakra…
A pak se je pokusíte spojit: „No tak dost!
No tak.
Spolupracuj trochu, no tak.
Do prdele. Sakra, to je…
Tak jo, už to…
No tak.“
Čůráte jako štír a říkáte si: „To je…
Právě mi to nateklo do zadku. To není správný.
To není správný.“
A když to vzdáte a řeknete si: „Dám na prkýnko papír,“
položíte na prkýnko toaletní papír,
a jakmile se otočíte…
záchod se spláchne a ten papír odnese!
Tak si řeknete: „Prostě se vyčůrám na podlahu.“
Takže, mé trans sestry, vítejte na dámských záchodech.
Prosím.
Možná nám pomůžete být lepší.
Budeme říkat: „No tak, dámy.
Pojďme to tu pozvednout.
Přijdou sem nové členky, no tak.“
Můj syn Lucas mě pořád prosil o hada.
Jo, přesně tak. Celé roky. Roky chtěl hada. Jo.
„Mamoško, můžu prosím dostat hada?“
Jo, pořád mi říkají „mamoško“, protože jsou to rasisti.
A já říkám: „Lucasi, hada nedostaneš.“
Každé Vánoce: „Mami…“ A narozeniny: „Můžu dostat hada?“
Až jsem se rozčílila a říkám: „Hele, Lucasi, hada nedostaneš!“
A on: „Proč?“
Říkám: „Protože tě nenechám bejt tak bílej.“
A musela jsem mu to vysvětlit.
Říkám: „Hele, máš černou mámu, jasný?
Černošky prostě netolerujou stupidní blbosti.
Svědí nás z toho zadek.
Pořídit si hada a přinést ho domů a mít ho za domácího mazlíčka?
To je hloupý.
To je prostě hloupý. Víš, co ještě nebudeš dělat?
Extrémní sporty. Na to klidně zapomeň.
Nekoupím ti kolo, abys dělal salta ve vzduchu.
Tak se na kole nemá jezdit. To dělat nebudeš.
A on říká:
„Tak proto mi nedovolíš vzít si kraťasy, když je zima?“
„Přesně, Rashade. Přesně.“
A on říká: „Rashade?“ A já: „Neboj, to se dozvíš.“
Říkám vám, že lockdown pro mě byl těžkej. Vážně. Bylo to těžký.
Protože se všechen ten rasismus vyhrnul ven.
George Floyd, Breonna Taylorová, Ahmaud Arbery.
Země je v jednom ohni.
A já jsem zavřená v domě s bělochama.
A Ahmaud Arbery mě dostal.
To mě fakt zlomilo.
Byla jsem venku u ohniště,
naštvaná, pila jsem,
měla jsem na sobě tričko „Na mně záleží“.
A vyšla ven moje žena. Přišla ke mně a povídá:
„Zlato?
Vím, že jsi naštvaná a tak, kvůli…
Kvůli všemu tomu rasismu a tak…
Víš, je mi líto, že…
Že… no, víš…
Vždyť víš…
Rasismus.
Ale víš, děti, ony…
Trochu se o tebe bojí.
Říkají ‚Proč je mamoška naštvaná?‘
Takže, víš, možná by sis s nima mohla promluvit o…
Víš…
rasismu.“
Tak jí povídám:
„Víš co, Alex, co kdyby sis s nima o rasismu promluvila ty?
Protože já jim nemůžu vysvětlit věci, které se mi dějí.
Já to nedokážu vysvětlit, tak si s nima promluv.
Co si s nima promluvit o bílé nadřazenosti
a ujistit se, že tady nevychováváme Proud Boye?
Co kdybys to udělala?“
„Můžu nám udělat palačinky.“
Udělala palačinky.
A byly vynikající.
Ale já to chápu.
Chápu to.
Protože je nepříjemné o tom mluvit, že?
A já už měla plný zuby toho jí to vysvětlovat,
tak jsem si řekla: „Víš co? Prostě jí to začnu ukazovat.“
Takže jsme musely jít do banky odevzdat nějaký papíry.
Moje žena řídila, já seděla v autě.
Přijely jsme k bance.
A já si všimla, že parkoviště je takový prázdný,
a neviděla jsem, že by se v bance něco dělo.
Takže ona říká: „Jo, tak běž, odnes ty papíry do banky
a odevzdej je tam.“
A já se podívám a říkám: „Jseš si jistá, že je otevřeno?“
„Myslím, že jo.
Prostě tam běž a…“
„Nepůjdu k bance a…“
„Ale proč?“
„Protože černoši nechodí k bance a…
Víš proč? Protože někdo zavolá policajty a řekne:
‚Hele, nějaká černoška se chce vloupat do banky.
Vypadá jako Wanda Sykes.‘“
Nepochopila to. Myslela si, že si dělám legraci. Jo.
Ale chápu to, protože ona si dělá, co kurva chce.
Jo. Byly jsme ve Francii. Šly jsme do potravin.
Chystáme se přejít ulici a ten chlap stahuje roletu obchodu.
Říkám: „Jdeme pozdě.“
A ona: „Ne, nejdeme.“
Přeběhla ulici…
Já radši vycouvala
a jela domů.
Jako do Ameriky.
Ona to prostě umí skoulet.
A pak se stalo něco, co ji dostalo.
Stály jsme na zahradě nebo tak nějak a během lockdownu
vedle nás postavili tři nové domy. Velké domy, jasný?
Moje žena tam stála
a dívala se na ten dům a pak…
„Hele, zlato, myslím…
Myslím, že to okno bude problém,
protože nám budou koukat do koupelny.
To okno se mi nelíbí.“
A já říkám: „No, zlato, máme žaluzie, to je v pohodě.
Zatáhneme žaluzie a bude to dobrý.“
A když dělá tohle…
No, ještě neskončila.
Nenechá to být.
Chápete?
A nenechala.
O pár dnů později mi doma zvonil telefon. Byla to Alex.
Říkám si: „Proč mi volá? Je doma.“
Tak povídám: „Ahoj, jsi v pořádku?“
„Jo. Můžeš jít nahoru do koupelny a podívat se z okna?“
Tak jdu nahoru.
Otevřu žaluzie.
A ona tam je, v tom rozestavěném domě.
Stojí tam v okně. Říkám: „Co to děláš?“
A ona…
„Vidím tě!
Vidíš mě?“
Povídám: „Vypadni z toho domu!“
„Chtěla jsem to vidět. Říkala jsem, že to bude problém.“
„Vypadni z toho domu!“
„Tak jo.“
Takže se vrátí domů. Já zuřím, jasný?
Říká: „Co máš za problém?“ A já: „Víš, co jsi právě udělala?“
Povídám: „Udělalas přesně to, co Ahmaud Arbery.
Byl tam rozestavěnej dům, on byl zvědavej, šel se podívat.“
Říkám: „Ale když odešel, honili ho
a zavraždili ho uprostřed ulice.“
„Kdyby tě v tom domě zastihli, tak by tě honili
a ptali se, jestli chceš vidět i ty další dva.“
Došlo jí to.
Pak jí to došlo.
Říkala: „A do prdele.“
Jo, zapomněla na přízvuk a tak.
Típla cigaretu
a praštila Carol do jater. Já na to: „Sakra!“
Došlo jí to. Jo.
Uvědomila si, že je to výsada, je to výsada.
Může dělat to, co já dělat nemůžu, bez následků, že?
Například, černoši nemůžou být divní.
Nemůžeme. Musíme odpovídat stereotypu.
Když neodpovídáme, lidi to děsí.
Lidi jsou třeba hotový z toho, že Lizzo umí hráz na flétnu.
„Víte, že Lizzo umí hrát na flétnu?“
„Vážně?“ „Ano, na opravdovou flétnu!
Nehraje na ni ani zadkem nebo tak něco, prostě hraje na flétnu.
Jako klasicky.“
Nemůžeme být divní.
Vezměte si Elijaha McClaina.
Elijah McClain, mladý černoch v Auroře. Jo.
Šel domů, venku byla zima, měl na sobě tenkou bundu.
Šel domů a poslouchal hudbu.
Mával rukama, šel, poslouchal hudbu,
šel domů, staral se o sebe.
Někdo zavolal poldy.
„Hele, je tady černoch a chová se divně.
Vypadá to podezřele.“
Přijeli policajti.
Vyptávali se ho a Elijah říká: „Jsem v pořádku.
Jsem introvert, jsem v pořádku.“
Policajti si mysleli, že je na drogách, tak zavolají záchranku.
Záchranáři ho chytili, píchli mu ketamin, zabili ho.
Jo, jen proto, že byl divnej.
Pak se to snažili ospravedlnit.
„No, venku byla zima. A on měl jen tenkou bundu.“
A co ty lidi na utkáních Green Bay Packer?
Stojí venku ve sněhu, bez košile,
na hlavě sýr z polystyrenu?
To je sakra divný.
Běloši dělají divný věci pořád.
Renesanční trhy, co to sakra je?
Já to nechápu.
Víte, co bylo divný?
Ten zasranej šaman.
Ten šamanskej zkurvysyn 6. ledna.
Napůl člověk, napůl kůň, co to kurva bylo?
Měl modrobílej obličej nebo co,
držel tu podělanou vlajku, měl zasranou čepici s rohama a tak.
Proč na něj nikdo nevolal policajty?
„Hele, je tu divnej zmrd, co chce odejít ze svýho domu.
To je šílený.“
Proč na něj nikoho nezavolali?
Neměl se dostat ani do D. C.
Měli ho zastřelit, jakmile vyšel ze dveří.
Dát mu cedulku a zavřít ho do zoo.
Propána.
Šestýho ledna. No teda.
To bylo něco… To byl typickej příklad bílých výsad.
Šestýho ledna…
Nikdy jsem nic takovýho neviděla.
Černoši se na to 6. ledna dívali:
„Wakanda nechť žije, co se to tu děje?“
Oni prostě lezli po stěnách,
zdolávali prostě zdi Kapitolu.
Vypadalo to jako stádo zombie.
Vypadali jako stádo zombie.
Jako by byli všichni pokousaní,
jako by je kousnul Giuliani. Byli prostě nakažení.
Měli v očích šílený výraz.
„Nancy!“
Po tvářích jim stékala barva na vlasy.
„Nancy!“
Víte, co bylo na 6. lednu fakt špatný?
Podívejte se na lidi v Kongresu.
Jsou staří.
Staré lidi nesmíte takhle děsit!
Starouši se kvůli vám museli schovat.
Víte, jak to bolí?
Pamatuju si, když mi bylo 50 a hrála jsem s dětmi na schovávanou.
Uvízla jsem pod konferenčním stolkem.
Po chvilce jsem říkala: „Sakra, to bolí.“
Začala jsem dělat hluk.
„Haló, já jsem tady!
Pojďte mě najít!“
Povídám: „Tu blbost už hrát nebudu.“
Nemůžete chtít po Chucku Grasslym, aby někam rychle skočil.
„Chucku, schovej se. Dělej!“
„Cože?
Co jsi říkala?
Musíme se schovat, co?“
Měli se všichni schovat pod bradu Mitche McConnella.
Tam by je nikdy nenašli.
Teď sledujte, jak se na mě sesypou demokrati,
že si dělám legraci z brady Mitche McConnella. Jo.
Nejspíš to bude Coty Booker nebo tak,
až zas bude psát na IG.
„Urážky a narážky nás nikam neposunou.“
Otravné!
Víte, že k tomu dojde,
protože když oni klesnou, my zůstaneme na úrovni, no ne? Jo.
To je blbost. Dost už!
Už žádná úroveň!
Chci klesnout, chci se trochu bavit!
Protože být demokratem fakt bolí.
Je to bolest… Je to jako mít každej zkurvenej den zařízlý spoďáry.
Musíte to vydržet!
Vymýšlejí samý kraviny,
ale proč musíme být připoutaní k faktům a realitě,
když si oni žijí v alternativním vesmíru
a pořád si vymýšlejí?
Protože politika je teď čirá zábava,
zvlášť na straně republikánů.
Oni dělají jen zábavu. Víte, jaký to je?
Jako by demokrati byli vzdělávací kanál PBS
a republikáni TLC plný zábavy.
Na TLC se můžu koukat celej den!
Je to prostě sranda.
Na co byste se dívali radši,
Zprávy na PBS,
nebo Beďarová doktorka?
Frontová linie, nebo Kvůli sexu na pohotovosti?
Mistrovské divadlo, nebo 90 dní do svatby?
Dokonce i demokrati to demokratům ztěžují.
Třeba Kyrsten Sinemová.
Teď změnila stranu. Je nezávislá. Jo.
Byla na nějakém fóru
a mluvila o rozdílech mezi sněmovnou a senátem
a říkala, že senát musí krotit vášně lidí,
protože nejhorší, co můžete udělat, je dát dítěti všechno, co chce.
To je blbost. Proto by neměla být ve funkci.
Jestli považuje voliče za děti, je to blbost.
Víte, já si nemyslím, že žádat daňovou reformu
a chtít, aby miliardáři spravedlivě přispívali,
já si nemyslím, že to je dětinské.
A děti chtějí blbosti.
Víte, co po mně děti chtěly?
Ptaly se mě, jestli můžou sníst snídani, než půjdou do postele,
aby si mohly ráno přispat.
Říkám vám, politika, někdy je potřeba to utnout.
Je třeba to utnout, abyste si zachovali zdravej rozum. Jo.
Třeba… Ano.
Musela jsem to utnout, dopalovalo mě to.
Dopalovalo mě to. Víte, co nejvíc?
Červené čepice.
Do prdele se Santa Clausem!
Vidím červenou čepici a zatíná se mi pěst.
Ani jsem si neuvědomila, že se zatíná.
Zjistila jsem to, když jsem byla na obědě a někdo zavolal: „Hej, Wando!“
Otočil jsem se a on měl červenou čepici.
Já zařvala: „Co je?“
A on: „Omlouvám se, jsem jen fanoušek Larryho, omlouvám se.“
A já na to: „Dobře, díky, chlape.“
A cítím se na hovno, ne?
Tak jsem si řekla: „Půjdu si s ním promluvit.“
Byl ke mně bokem,
tak k němu jdu a vidím červenou čepici
a on mě vidí přicházet a otáčí se.
A já na tý čepici vidím bílý písmena a říkám si: „To je ale kokot.“
Takže zatínám pěst.
A pak jsem přišla blíž. On se otočil.
Bylo tam napsáno „Nadace Make-A-Wish“.
Říkám: „Hele, chceš se vyfotit, mám něco podepsat?
Co kdybych ti ho vyhonila? Jsem bavička!“
Země je tak rozdělená.
Je to strach, lidi. Je to strach.
Proto v tolika červených státech
chtějí ve školách zakázat kritickou rasovou teorii. Jo.
DeSantis, Marjorie Taylor Greenová…
Jo. Říkají, že učí bílé děti
cítit se špatně nebo se stydět ta to, že jsou bílé.
To je nesmysl.
Protože existují bílé děti,
které jsou hrdé na to, že jejich prarodiče pochodovali s Dr. Kingem
a byli v těch autobusech s Jezdci svobody, ne?
Riskovali svoje životy.
A podívejte, tady jsme v Pensylvánii. A co kvakeři?
Kvakeři jsou abolicionisti a pomohli Harriet Tubmanové.
Schovávali u sebe otroky. No tak.
A nezapomeňme na jejich lahodné ovesné vločky.
Takže lidi jako DeSantis, Marjorie Taylor Greenová,
Glenn Youngkin z mého domovského státu Virginie…
Nemyslím si, že se bojí,
že se kvůli té teorii budou bílé děti cítit špatně, že jsou bílé.
Bojí se, že se za ně budou jejich děti stydět.
A nemůžeme najít společnou řeč, dokud nevyřešíme bílou nadřazenost, ne?
To je… Amerika, musíme se postavit čelem své historii a všem těm hrozným věcem.
Jen tak se můžeme posunout dopředu, protože teď
žít v Americe je jako žít v hororu.
Jo je to jako Tajemství loňského léta.
Ale spíš jako Tajemství posledních 400 let.
Chápete?
Je to, jako by Amerika procházela tím kempem…
„Haló?
Je tam někdo?“
A pak na vás vyskočí reparace.
„Ahoj, Karen!
Brade!“
Reparace.
A víte, co? Kdykoli se zmíní reparace,
vždycky slyšíme odpor a ten argument vždycky je:
„Proč bych měla platit za něco, s čím jsem neměla nic společného?“
Tak jo, někteří z vás mají svěřenecké fondy.
To jste si nevydělali.
Někteří z vás mají domy a podniky, které nevybudovali,
ale předávají se ve vaší rodině z generace na generaci, ne?
Pra-pra-praděda vám něco zanechal.
Ale přijali jste to.
Takže si reparace můžete představit jako součást svého dědictví.
Všechno, nebo nic.
Myslím si, že největší obavou bílých rasistů…
Vědí, že jednoho dne
budou v menšině.
A to je děsí, protože vidí, jak je to na hovno.
Viděli jste ta videa.
A bojí se, že s nimi budeme jednat, jako oni jednali s námi.
Ale to je k smíchu,
protože my černoši takhle neuvažujeme.
Neposedáváme a nemluvíme o odplatě
a o tom, co s nima uděláme.
Ne!
Aspoň na poslední schůzi jsme to nedělali.
Myslím si, že černoši znovu a znovu ukazují, kdo jsme, ne?
Vezměte si třeba Emanuel AME,
ty krásné černochy, které zastřelili v jejich kostele,
když studovali Bibli.
A co udělali? Pár hodin po tom, co se to stalo,
u soudu tomu chlapovi, tomu bílýmu rasistovi říkali,
že mu odpouštějí.
„Odpouštíme ti.“
A vím, že někteří z vás říkají: „Ale všichni černoši ne, Wando.
Co ta ženská, co ječela na Jeffreyho Dahmera?“
Jo, na tu si pamatuju.
„Nenávidím tě, Jeffrey!“ Vzpomínám si.
Ale vždyť jí snědl bratra!
Černoši takhle nepřemýšlejí. My ne.
A navíc, buďme upřímní.
Běloši by byli ti nejhorší otroci na celé planetě.
„Dneska mě ten karpální tunel ale trápí.
Myslím, že nemůžu… nemůžu…
Je to nesnesitelná bolest, nemůžu…“
Odcházeli by z polí dřív.
„Hej, kam jdeš?“
„Mám přeci lístky na Harryho Stylese!“
„Hned se vrať!“
„Budu si muset promluvit s tvým nadřízeným.“
No, jsem ještě v menopauze. Jo.
Překvapivá zpráva.
Pořád bojuju s návalama.
Ale víte, nejvíc mě štve, když se dívám na televizi
a vidím všechny ty reklamy pro muže.
Vždycky něco napravují pro kluky.
Jo. A často to ani nepovažuju za problém.
Jo. Třeba teď napravují ohnutá péra. Víte to?
Viděli jste tu reklamu s ohnutou mrkví?
Kdo mohl tušit, že je to problém?
Teď napravují ohnutá péra.
Já říkám: „Běžte do prdele.“
Seru vám na vaše ohnutý péro.
To… Myslím, že dna je mnohem důležitější.
Jak se to vůbec dostalo na seznam úkolů, ohnutý péra?
„Chudák Peter má péro jako banán.
To není legrace, Wando, může to způsobit neplodnost a bolestivé…“
Je mi to u prdele. Vážně.
Nezajímá mě tvoje křivý, zakroucený péro,
tvoje péro jako banán je mi u prdele.
Já si tady pěstuju plnovous, každou noc propotím peřiny.
Do prdele s tebou a tvým křivým pérem.
Je mi ukradený, jestli je zakroucený tak moc,
že když se předkloníš, strčíš si ho do prdele.
Je mi to fuk!
Fakt.
Úplně jedno.
Vážně.
Trp tiše, prosím.
Mluvila jsem o tom s gynekologem.
Říkám: „Jaká je na to léčba?“
Protože já nemůžu používat náplast nebo hormony
kvůli tomu, jakou jsem měla rakovinu prsu.
Nemůžu je užívat.
Takže doktor říká: „Teď ženám dávají
mikrodávky Xanaxu a to jim pomáhá s těmi návaly.“
Říkám: „Aha, takže je to prostě syndrom ženské hysterie, co?“
Takže řeknou: „Tumáte, vy šílený čubky, tohle vás snad zklidní.“
To brát nebudu.
Proto si tak nějak přeju, aby muži…
Dobře, nepřeju si, modlím se,
aby muži procházeli takovou malou menopauzou, víte?
Protože pak možná najdou něco, co nám pomůže.
Že jo?
Třeba co kdyby chlapi…
Řekněme například jedno z vašich varlat, dobře?
Řekněme, že jedno z vašich varlat začne trochu pulzovat.
Takže víte, že se to blíží. Mělo by takovou auru.
A najednou opuchne
a bum! Začne hořet. Chápete?
Vzplanutí koule, prostě bum!
A může to být ta pravá, možná levá, nikdy nevíte.
A stane se to šestkrát, sedmkrát denně.
Prostě to dělá tohle a bum! Řekněte si: „A kurva!
Vzplanutí koule!“
To by se mi líbilo.
Ale víte, dali by jim něco na úlevu.
Asi by začali dělat spodní prádlo s větráčky nebo tak něco.
A nebo by bylo povolené, ale chlapi chodili s koulema venku.
„Proboha, on má venku koule!“
„To nic. Něčím si asi prochází.
Má potvrzení od doktora. Nech ho na pokoji.“
Znáte ty místnosti na kojení na letišti?
Ty zruší. Jo.
Budou z nich chladírny koulí.
Chlapi tam budou prostě…
„To je paráda. Pane, jo.
Jak to jde, Pete?“
„Ty bláho, je to špatný. Je to špatný.“
„Hele, Pete, udělal sis něco s penisem?“
„Jo, nechal jsem si ho narovnat. Všiml sis toho?
Teď je rovnej jako šíp.“
„Vypadá dobře.“
Chtěla bych toho chlapa vidět na poradě.
Chápete?
„Tak jo, dobře… Projdeme si výdělky za první čtvrtletí.
Když se podíváte, tržby vzrostly.
Tržby vzrostly o 22 % a to…
To…
To naprosto překonalo náš cíl, 22 %. Takže…
Ale když se podíváme na dopravu,
doprava hodně vzrostla a…
to jsme nečekali, takže to rozhodně…
To nám hodně snížilo tržby, takže…
Omlouvám se, mám vzplanutí koule.
No teda!
Tohle je drsný. Panebože.
Hanku, pojď sem a pofoukej mi koule, prosím.“
Takže, nedávno jsem byla u doktora,
u doktora přes prsa, protože je načase vyměnit mi prsa. Jo.
Mám na nich moc najeto. Takže…
Takže mi řekl: „Je čas je vyměnit.“
Ale dal mi vybrat. Říká: „Wando, je vám 59
a můžeme tam dát další implantáty,
ale chcete tu operaci podstupovat za 13, 14 let znovu?
Už vám bude docela dost.“
Říkám: „Jo…“ A on: „Můžu udělat to,
že vezmu tkáň z vašeho pasu
a udělám vám z ní pěkná prsa.“
A já povídám: „Tak především děkuju, že tomu říkáte tkáň.
To je od vás velmi profesionální.“
Ale pak jsem zaslechla reptání
a to byla Esther.
Pro ty z vás, kteří Esther neznají,
okolo čtyřicítky se mi udělal tenhle špek.
Ten už nezmizí, tak jsem ho pojmenovala. Je to Esther.
Esther má ráda chleba, alkohol a cheesecake.
Nic jiného nechce.
„Kde mám drink!“
„Chci cheesecake!“
Takže jsem slyšela, jak Esther reptá a říká:
„Co povídal?“
Říkám: „Esther, on nemluví s tebou.“
A doktorovi jsem řekla: „Pošlete mi e-mail.
Pošlete mi e-mail, protože Esther neumí číst.
Pošlete mi e-mailem podrobnosti, jo?“
Takže myslím, že do toho půjdu, dává to smysl.
Ale jsem z toho taky nervózní, protože mě napadá:
„Co když vezmu Esther a dám ji sem
a ona se mě pokusí udusit ve spánku?“
Víte, bude říkat: „Nenávidím tě!
Tady nemůžu nic ochutnat, nenávidím tě!“
Nebo co když se jí bude stýskat po domově a doleze až sem dolů?
A já budu mít dlouhý, povislý prsa?
Esther tu bude dělat dřepy.
Bude se snažit dostat zpátky dolů.
„Jsem zpátky, zlato!“
Ale myslím, že to udělám. Jo.
Protože, vždyť víte… Jo!
Nechci, aby mi bylo přes sedmdesát a…
Vy se budete dívat na online kostel
a pastor bude říkat:
„Pomodleme se za sestru Sykesovou.
V úterý dostane nové kozy.“
Jsem vděčná, že mám dobré doktory. Vážně.
Jsou dobří.
A to je důležitý.
Ale musela jsem změnit gynekoložku,
protože moje gynekoložka…
Byla strašně ukecaná.
Prostě moc mluvila…
Nevadí mi povídat si před začátkem vyšetření.
Ale když si tam vlezu,
měla by zavřít hubu.
A někdy je při vyšetření potřeba zkontrolovat předek i zadek…
Prostě vypadni. Víš, cos udělala.
Vypadni odsud.
Ani se na mě nedívej!
Ale tahle doktorka byla prostě moc upovídaná.
Mluvila, jako bysme byly kámošky nebo tak něco.
Já tam ležím na tom křesle a ona povídá:
„Hele, Wando, na rohu teď otevřeli řeckou restauraci.
Když budete mít čas, mohla byste tam zajít na oběd.“
Já si říkám: „Teď mluví o hummusu?“
Tak jsem si pak řekla:
„Dostanu ji do nepříjemný situace, jako ona dostává mě.“
Řekla jsem si: „Až zas jednou začne mluvit,
učešu jí svým velkým palcem ofinu.“
„Ahoj, holka.
Vidělas v poslední době něco dobrýho?“
Ahoj, Filadelfie, moc vám děkuju!
Miluju vás!
Děkuju!
Překlad titulků: Marek Buchtel