Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim!
ELŐADÓMŰVÉSZ VAGYOK
Köszöntsék nagy tapssal Wanda Sykest!
Philadelphia, köszönöm szépen.
Köszönöm!
Ó, te jó ég! Úgy örülök, hogy itt lehetek.
Philadelphiában. A netflixes stand-up különkiadásom felvételén.
A legutóbbit 2019-ben vettük fel. Nemnormális volt a címe.
Bizony.
Azóta volt egy világjárvány.
Meg egy felkelés.
A Roe kontra Wade ügyben változtattak a döntésen. Igen.
Régi szép időknek kellett volna hívni azt a különkiadást. Basszus!
Mi a picsa történt, emberek?
Megjelent a majomhimlő, kabócák rajzottak.
Kaliforniában áradások voltak, Texast beborította a hó és a jég.
A fekete Kanye West
„Fontosak a Fehér Életek” feliratú pólót viselt.
Azt hiszem, ennek a különkiadásnak Jézus eljövetele lesz a címe.
Túléltük a világjárványt. Ez most mi a szar? És a Covid para volt.
Nem tudtuk, hogy mit fog tenni velünk, amíg el nem kaptuk. Igaz?
Én is elkaptam. Két évig tartott, de végül elkaptam. Bizony.
Be voltam oltva. Az összes oltást megkaptam.
Szóval az első két nap egy kicsit húzós volt.
Karanténba vonultam a vendégszobában.
Hogy a feleségem és a gyerekeim ne tudjanak nyaggatni.
A harmadik napon azon töprengtem: „A fenébe is!
Hogy kaphatnám el a hosszú lefolyású vírust?
Mert tetszik a karantén. Végre egyedül tölthetek egy kis időt.”
Basszus, de jó volt! Pihentem, olyan műsort néztem, amilyet akartam.
A feleségem lerakta az ajtó elé a kaját.
Meg is kérdezte: „Drágám, miért van egy törölköző az ajtó aljánál?”
Azért volt ott, mert füveztem a szobában.
Így feleltem: „Mert borzalmas ez a vírus! Vigyázok, hogy nehogy elkapjátok!”
Aztán pár nappal később ő is elkapta. Hát persze.
Azt mondta: „Drágám, pozitív lett a tesztem.
Szóval karanténba vonulhatnék veled.”
Mire én: „Na, nem!
A tiéd még friss. Én már gyógyulófélben vagyok.
Benned dúl a vírus.” Erre azt mondta: „Ez nem így megy.”
Visszavágtam: „Honnan tudod? Te nem Sanjay Gupta vagy.
Vonulj karanténba a hálószobánkban!”
Majd a fiam is elkapta. De az ikertesója, aki lány, nem kapta el.
Miért? Azért, mert ő egy 13 éves lány, aki sosem közösködne velünk.
Látnotok kéne, ahogy a kis segge állandóan 15 méterrel előttünk jár.
Úgy csinál, mintha ő lenne Beyoncé, mi meg a Destiny's Child.
Balra, balra
Vannak bizonyos dolgok, amik hiányoznak a lezárások időszakából.
Például senkit sem engedtünk be a házunkba. Emlékeztek?
Senkit sem engedtünk be a bejárati ajtón. És ez hiányzik.
Jó volt megmondani a fehéreknek, hogy surranjanak be hátul.
Imádtam.
„Ne itt, Carol! Menj körbe! Jól tudod, hogy nem jöhetsz be a bejárati ajtón.
Na, nyomás hátra! Uzsgyi! Gyerünk!
A tűzrakóhelynél találkozunk. Na, mozgás!”
Sokszor ittunk a tűzrakóhelynél.
Jó megoldások születtek a járvány során, igaz?
A neten tartották a misét. Imádom az online vallási összejöveteleket.
Hát nem tök jók? De valahogy így is elkéstem róluk.
Nem tudom, hogy sikerült.
„Csak be kell jelentkezned, Wanda! Jézusom!”
Imádom ezt a megoldást. Bár az online vasárnapi úrvacsorát túlzásnak éreztem.
Igen, tudjátok, hogy megy ez.
A lelkész azt mondta: „Töltsetek ki bort vagy gyümölcslevet!”
Mire én: „Ácsi! Először borról volt szó.”
Ott ültem a pohárka borommal és a barna Ritz sós kekszemmel a kezemben.
Mert számomra Jézus teste barna.
Én nem a malibui, szőke hajú, kék szemű Jézusban hiszek. Nem bizony.
Nem.
Ezzel is csak a fehér felsőbbrendűséget hirdetik.
Láttatok már korabeli rajzokat Jézusról? Úgy néz ki rajtuk, mint Teddy Pendergrass.
Ilyen az én Jézusom.
Nem a nebraskai Jézusban hiszek. Kösz, abból nem kérek.
Az első néhány online úrvacsora jó volt.
De hat hónap után
ott ültem egy egész üveg cabernet sauvignonnal.
Meg egy magvas bagellel. Rácsodálkoztam, hogy mit művelek.
„Ez nevetséges!”
A szertartás végére egy sajttál is lecsúszott.
Foltot hagyott a bor a Bibliámon. Akkor döntöttem el, hogy ebből elég.
„Irány a templom! Felügyeletre van szükségem.”
Van egy barátnőm, aki még mindig nem oltatta be magát. Nem is fogja.
És folyton gúnyolódik velem. „Mi van veled?
Azt sem tudod, mi van benne, de simán beadatod magadnak.
Nem tudod, mi az.”
Mire én: „Nem hát.
De ha elmondanák, hogy mi van benne, akkor sem tudnám.
Nem tudós vagyok, te ostoba.”
De az ilyenek csak nevetnek rajtam. „Én nem viszek be akármit a testembe.”
Mire én: „Splenda édesítőt használsz. Te ne pattogjál!”
Én nem féltem az oltástól,
mert gyerekkoromban a szúnyogirtó ember járta a környéket. Bizony.
Virginiában nőttem fel. Vidéken laktunk, ahova néha kijött ez a pasas.
Manapság a szúnyogirtók előre felhívnak, vagy üzenetet hagynak.
Figyelmeztetnek, hogy permetezni fognak,
és az emberek meg a háziállatok maradjanak a házban.
Hát akkoriban nem így ment.
A 60-as évek végén csak úgy megjelentek.
Mi erdős környéken laktunk, ahol nem volt közvilágítás.
Csak földutunk volt. A nagyanyámhoz a víz sem volt bekötve.
Szóval számunkra izgalmas volt, amikor megjelent a szúnyogirtó ember.
Mintha cirkuszban lettünk volna. Értitek?
Más környékeken ezt csinálták:
Hát nálunk nem. Nálunk ez ment:
Mi meg teljesen eldobtuk tőle az agyunkat.
A gyerekek abbahagytak mindent, amit csináltak. „Itt van a szúnyogirtó!”
„Igen, én is érzem!”
Elszaladtunk egészen az út végéig, hogy köszönjünk a szúnyogirtónak.
Hogy a kocsija mögé állhassunk,
és a rovarölő szer ködében játszhassunk.
„Nem láttok engem!”
A méregben fogócskáztunk. Remekül mulattunk.
A szúnyogirtó pasas meg egy seggfej volt.
Nem azt mondta: „Gyerekek, menjetek innen!
Irány a házba! Ez méreg!”
Hanem úgy lövöldözött ránk, mintha videójátékozott volna.
A rohadék lelassított, és még többet locsolt ki, hogy nagyobb legyen a köd.
Mi meg odáig voltunk érte. Nyitott szájjal rohangáltunk körbe-körbe.
És amikor menni készült, megköszöntük neki a mérget.
„Köszönjük, szúnyogirtó ember!
Köszi! Minél előbb gyere vissza, rendben?”
Aztán elindultunk haza.
A rovarirtó csak úgy gőzölgött a fejünk felett.
Amikor ránk szálltak a legyek, egyszerűen meghaltak.
Szóval, én nem féltem semmilyen oltástól.
Boldog, nős asszony vagyok.
Egy francia nőt vettem feleségül.
A nejem fehér, és…
És ikreink vannak. Lucas és Olivia. Már 13 évesek.
Ők is fehérek. Bizony.
Gondoltam, ha ő hordja ki őket, hasonlítsanak rá! Értitek?
És az is megfordult a fejemben,
hogy ha vakvágányra fut a házasságunk, könnyebb lesz lelépnem.
Mintha sosem lettem volna a képben.
A nejemnek ez nem fog tetszeni.
És az sem, hogy a végrendeletemben rögzítem,
hogy a gyerekek csak akkor kapnak pénzt,
ha hivatalosan is Rashadra és Laquishára változtatják a nevüket.
A gyerekek már állami iskolába járnak.
A bölcsőde óta francia nyelven oktatták őket.
Mert a nejem azt mondta, „Én vagyok a gyerekek anyja,
ezért a gyerekeknek először franciául kell megtanulniuk.
Mert az anyjuk úgy beszél.
Szóval francia nyelvű magánbölcsibe kell vinnünk őket, rendben?”
Mire én: „Jó, rendben. Először franciául tudjanak!”
A barátaim hülyének néztek.
De mondtam nekik, hogy pofa be, tudom, hogy mit csinálok.
Arra alapoztam, hogy ha bajuk lesz a házi feladattal, és odajönnek hozzám…
„Kérdezzétek meg a másiktól!”
De most már folyékonyan beszélik a nyelvet.
Amikor felsősök lettek, a feleségem így szólt:
„Jól van, a gyerekek már folyékonyan beszélik a franciát,
és szerintem ideje állami iskolába küldenünk őket. Részedről ez így oké?”
Azt feleltem: „Számomra ez teljesen oké,
mert az ellenőrzőjüket elnézve nem sok dolgom lesz a két közepes tanulóval.
Ahogy nézem, nem két kis dr. Faucit nevelünk.
Szerintem két tiktokkerrel van dolgunk. Belőlük próbálunk kihozni valamit.”
Megnéztük az iskolát, mielőtt meghoztuk volna a döntést.
A nyílt napon bejártuk az iskolát.
Ott lógott a szivárványos zászló a falon. Meg a transzneműek zászlaja.
Meg a kép, amin kézen fogva zárják körbe a világot az emberek.
A feleségem teljesen odáig volt érte.
„Ez igazán kedves gesztus. Tetszik. Ez az iskola megfelel az értékrendünknek.
És…
Szerintem jó környezetben lennének a gyerekeink.
Te mit gondolsz, drágám?”
Erre azt feleltem: „Nos, először is, tudod, hogy itt nem szabadna dohányoznod.
Ez egy középület. Mit művelsz?
És nem hiszem el, hogy bedőlsz ennek a hülyeségnek.
Azért rakták ki ezeket, mert tudták, hogy jövünk.
Ha leszeded a szivárványos zászlót,
a 2024-es Trump-kampány plakátja lesz alatta.”
De kiderült, hogy tévedtem.
Ennek az iskolának az inklúzió a küldetése. Bizony.
És ez mélyen megérintett.
Mert az jutott eszembe, hogy mennyire más lett volna az életem,
ha ilyen lett volna a világ, amikor gyerek voltam.
Ha ilyen iskolába járhattam volna. Azt gondoltam: „A mindenit!
Rengeteg felesleges pöcstől megkímélhettem volna magam.”
Nem volt szükségem annyi pöcsre!
A pöcs nem nekem való volt. Hanem Carolnak. Nem nekem.
Mert én tudtam, mit akarok.
Én már harmadikban tudtam. Igen.
Emlékszem, hogy teljesen bele voltam zúgva a bátyám barátnőjének a lánytesójába.
Idősebb volt nálam. Emlékszem, színt vallottam.
Azt mondtam neki: „Bár fiú lennék! Akkor te lehetnél a barátnőm.”
Igen. Aranyos, ugye?
Az a picsa lepattintott.
Egek!
A földbe döngölt!
Azt mondta: „Ne mondj ilyet! Ez undorító!
Ízléstelen. És te is az vagy.
Nem a lányokat szereted, hanem a fiúkat.”
Én meg azt gondoltam: „Jól van. Akkor ezt most szépen elzárom egy dobozba.
Majd előveszem, ha futja terápiára.
Jöhetnek a pöcsök!”
És még így is hosszú folyamat volt.
Egészen az egyetem első évéig szűz voltam. Komolyan.
És akkor is csak túl akartam esni a dolgon.
Megkerestem a lehető legalacsonyabb pasit, a lehető legkisebb kézzel.
Pici keze volt.
Mert nem akartam elfogyasztani egy teljes lakomát.
Csak a köretből akartam csipegetni.
Elég lesz a köret is.
Kedves srác volt. Úgyhogy utána elkezdtem pasikkal szexelni.
Számomra sosem volt nagy élmény, de úgy tűnt, ők élvezik.
És nekem ennyi elég volt. Előadóművészként én a szórakoztatáshoz értek.
Jó műsort csinálok.
De a mai gyerekek már tudják, mi a helyzet.
A lányomnak van egy barátja, egy kis meleg fiú, Justin.
Igen. Azt mondtam a nejemnek:
„Olivia meg fogja kérdezni tőlünk, hogy Justin nálunk aludhat-e.
Te mit gondolsz erről?”
Mire ő: „Hát…
Tudod, Justin il est très gentil srác, és kedvelem a szüleit, szóval…
Részemről rendben. Te mit gondolsz?”
Erre én: „Nekem sincs kifogásom ellene.
De el fogok beszélgetni Justinnal, amikor megérkezik.”
Azt fogom mondani: „Figyelj, Justin! Melegként lépted át a küszöbömet.
Ajánlom, hogy reggel ugyanígy távozz.
Rendben?
Ne gyere nekem a biszex kísérletezgetéssel a reggelinél!”
Ezek a gyerekek már tudják.
De vannak, akik visszafelé haladnak.
Floridában tilos a homoszexualitásról tanítani.
Mi a fene?
Tennesseeben a gyerekek nem vehetnek részt a drag show-kon.
Mintha ez valaha is gondot jelentett volna.
El sem tudom mondani, hogy én hány drag show-n vettem részt.
Ahol mindenki ki volt akadva,
mert nem volt elég gyerekszék és székmagasító.
Mi a picsa bajuk van ezeknek?
A könyvtárban leállították a drag queenek mesélős óráját.
Már nem olvashatnak fel a gyerekeknek.
Azzal az indokkal, hogy egy nőnek öltözött férfi összezavarja a gyerekeket.
Belenéztetek valaha a Szezám utcába?
Ha a gyerekek megbirkóznak Snuffleupagusszal,
akkor RuPaullal sem lesz gond.
Texasban meg betiltják bizonyos könyvek forgalmazását.
A gyerekek védelmében.
Ha tényleg ez a céljuk, a lőfegyvereket tiltsák be!
Azok ölik meg a gyerekeket. Nem pedig a könyvek.
Mármint, amíg egy drag queen be nem megy egy suliba,
és agyon nem ver nyolc gyereket a Ne bántsátok a feketerigót! könyvvel…
Szerintem rossz dolgokra koncentrálunk.
És ezzel nem a gyerekeket védik, hanem a homofóbiát. Azt bizony.
És tombol a transzfóbia is.
Több száz törvényjavaslatot adtak be országszerte.
És úgy tűnik, minden az illemhelyekről szól.
Nagyon nem akarják, hogy a transz nők a női mosdóba járjanak.
Hadd meséljek el valamit!
Aki valaha járt már női mosdóban, tudja, hogy semmi nőies dolog nincs ott.
Ha valaha jártál tiszta, nyilvános női mosdóban,
akkor jobb, ha lottózol, mert szerencsés vagy.
Nem tudom, mi a picsa történik, amikor a nők bemennek a mosdóba.
Látsz egy nőt, a lábán magas sarkú,
kibaszott estélyi ruhát hord, a fején van egy tiara.
De amint átlépi a női mosdó küszöbét, ez megy:
Mi a picsa?
Belehalnátok, ha lehúznátok, hölgyeim?
Csak húzzátok le, kérlek!
És mindig van egy fülke, aminek az ajtaja résnyire nyitva van.
Oda be ne menj!
Ott valami borzalmas dolog van.
És mindig van egy nő, aki nem bír várni, és állandóan ilyenekkel jön:
„Hölgyeim, abban van valaki?”
„Menj csak!
Tegyél vele egy próbát, Nancy Drew! Menj csak!”
Ő meg: „Jaj, köszi!
Istenem!”
Gyökér.
Egyszer bementem egy fülkébe, és minden teljesen tiszta volt.
Leszámítva, hogy volt egy pisitócsa a padlón.
Nem értettem, hogy mi a fene történt.
De aztán rájöttem. Valószínűleg a csajnak nem jött össze a vécé felett pucsítás.
Gondolom, ott pucsított, és az egyik térde megadta magát.
„A fenébe!
Basszus!
Pisi ment a cipőmbe.
Francba!
Hát ilyen nincs!”
És néha hiába csinálsz mindent jól,
a testünk nagyon összetett rendszer.
Nem is tudom, lehet, hogy egy eltévedt szőrszál van útban,
de néha pisilés közben két sugárban jön ki a cucc.
Ez egyik lefolyik a combodon, a másik ebbe az irányba lő ki.
Mi a…
És olyankor megpróbálod egyesíteni őket. „Gyerünk!
Gyerünk!
Gyerünk! Ne ellenkezzetek!
Basszus! A francba! Hát ez…
Jól van, menni…
Rendben, gyerünk!”
Úgy pisilsz, mint egy skorpió.
„Befolyt a pisi a fenekembe. Ez így nem lesz jó.
Nem így kéne lennie.”
Majd rászánod magad, hogy a papír ülőkét használd.
Megfordulsz, felhelyezed a papírt az ülőkére, és amint megfordulsz…
A vécé lehúzza magát, és a víz elviszi a papírt.
Végül leszarod, és egyszerűen a padlóra pisálsz.
Szóval, én tárt karokkal várom a transz nőket a női mosdóba.
Kérlek, gyertek! Talán ti indítotok majd el minket a fejlődés útján.
Azt mondjuk majd: „Gyerünk, hölgyem!
Szedjük össze magunkat!
Jönnek az új tagok. Tegyük oda magunkat!”
A fiam, Lucas könyörgött, hogy vegyek neki kígyót.
Igen, komolyan. Éveken át könyörgött egy kígyóért.
„Anyamaci, tarthatok kígyót?”
Anyamacinak hívnak, mert a medve barna, ők meg rasszisták.
Megmondtam Lucasnak, hogy nem kap kígyót.
Minden karácsonykor és születésnapon megkérdezte.
Egyszer elegem lett. „Lucas, soha nem kapsz kígyót!”
Mire ő: „Miért?”
„Mert nem hagyom, hogy ennyire fehér legyél.”
El kellett magyaráznom neki.
„Figyelj! Az anyád egy fekete nő, érted?
Mi nem toleráljuk az ilyesfajta hülyeséget.
Kiráz tőle minket a hideg.
Vegyünk egy kígyót, hogy aztán a házban tartsd háziállatként?
Ez ostobaság. Egyszerűen hülyeség. És tudod, mit nem csinálhatsz még?
Extrém sportot sem űzhetsz soha.
Nem kapsz biciklit, hogy aztán a levegőben szaltózz vele.
Nem így kell használni, és te sem fogsz ugrálgatni vele.”
Mire ő: „Ezért nem engeded, hogy rövidnadrágot húzzak,
amikor hideg van?”
„Pontosan, Rashad. Így van.”
Nem értette, miért hívom így. Mondtam, hogy idővel majd rájön.
Be kell valljam, a lezárások időszaka durva volt a számomra.
Mert akkor tomboltak igazán a faji konfliktusok, igaz?
Akkor volt George Floyd, Breonna Taylor és Ahmaud Arbery ügye.
Lángolt az ország, én meg ott ragadtam a házban a fehérekkel.
Ahmaud Arbery megölése kiakasztott.
Teljesen megtörtem.
Odakint álltam az udvaron a tűzrakóhelynél.
Feldúlt voltam.
Ittam. A „Számít az Életem” feliratú póló volt rajtam.
Kijött a feleségem a házból, és azt mondta:
”Drágám?
Tudom, hogy feldúlt vagy a tudod, mi miatt.
A rasszizmus meg a többi miatt.
És tudod…
Tudod, sajnálom, ami történt. Tudod, azt.
Hát tudod…
Tudod…
A rasszizmust.
De a gyerekek, ők…
Ők egy kicsit aggódnak érted.
Azt kérdezgetik, hogy miért mérges Anyamaci.
Szóval, tudod, talán beszélhetnél velük a…
Hát tudod.
A rasszizmusról.”
Azt mondtam neki:
„Tudod, mit, Alex? Miért nem beszélgetsz te velük a rasszizmusról?
Nem tudom elmagyarázni azt, amit mások velem tesznek.
Nem megy. Úgyhogy beszélj velük te!
Sőt, mesélhetnél nekik a fehér felsőbbrendűségről.
Hogy nehogy a végén még kis neonácikat neveljünk.
Ehhez mit szólsz?”
„Vagy csinálhatnék palacsintát.”
És tényleg csinált.
És finom volt.
De én megértem.
Megértem.
Mert kínos feszegetni ezt a témát, igaz?
De elegem lett abból, hogy próbáljam elmagyarázni.
Szóval inkább megmutattam Alexnek, mi megy a hétköznapokban.
Például iratokat kellett vinnünk a bankba.
A nejem vezetett, én mellette ültem. Megérkeztünk a parkolóhoz.
Feltűnt, hogy gyakorlatilag üres a parkoló.
És a bankban sem láttam semmi mozgást.
Alex azt mondta: „Egyszerűen csak add le a papírokat a bankban!
Csak vidd oda nekik!”
Erre megkérdeztem: „Biztos vagy benne, hogy nyitva van?”
„Szerintem igen.
Csak menj oda az ajtóhoz, és…”
„Nem fogom ezt csinálni egy bank ajtajánál.”
„Miért nem?”
„Mert a feketék nem mennek oda egy bankhoz, és…
Tudod, miért? Mert valaki felhívja a zsarukat azzal,
hogy egy fekete nő próbál betörni a bankba.
És úgy néz ki, mint Wanda Sykes.”
Nem értette, miről beszélek. Azt hitte, hogy viccelek.
És tudom, ennek mi az oka. Ő kurvára azt csinál, amit csak akar.
Franciaországban el kellett mennünk bevásárolni.
Az út túloldaláról láttuk, hogy a boltos éppen zárni készül a boltot.
Mondtam Alexnek, hogy elkéstünk. Mire ő: „Dehogy.”
Átfutott az úton, majd…
Tettem néhány lépést hátra,
majd hazamentem.
Mármint Amerikába.
De ő így nyomja.
Aztán történt valami, ami miatt végre megértette.
Egyszer a lezárások idején ott álltunk a hátsó udvarunkon,
és a szomszédságunkban éppen három új, nagy házat építettek.
Szóval a nejem ott állt az udvaron, és nézte az épülő házat.
„Drágám, szerintem azzal az ablakkal még bajunk lesz.
Mert a szomszédok be fognak látni a fürdőszobánkba.
Nem örülök, hogy ott lesz az az ablak.”
Mire én: „Van sötétítőnk. Nem nagy ügy. Majd lehúzzuk a rolót. Nem gond.”
Amikor ezt csinálja…
Jaj, akkor jön csak a java.
Nem hagyja annyiban. Értitek? És tényleg nem hagyta annyiban.
Pár nappal később csörgött otthon a telefon.
Alex hívott. Nem értettem, miért hív, ha otthon van.
Megkérdeztem: „Drágám, minden oké?”
„Igen. Felmennél a fenti fürdőbe, és kinéznél az ablakon?”
Szóval felmentem.
Felhúztam a rolót.
És megláttam Alexet a félkész házban. Az ablaknál állt.
Kérdeztem: „Mit művelsz?”
Ő meg: „Hahó!
Látlak téged!
Te látsz engem?”
Mondtam neki, hogy tűnjön onnan.
„Csak meg akartam nézni. Mondtam, hogy ez így nem lesz jó.”
„Tűnj el abból a házból!”
„Jól van.”
Hazajött. Én meg tajtékoztam a dühtől, értitek?
Azt kérdi: „Mi bajod van?”
Mire én: „Van fogalmad róla, mit tettél?
Pontosan azt, amit Ahmaud Arbery is csinált.
Ő is bement kíváncsiskodni egy félkész házba.
De amikor ő kijött onnan, hárman üldözőbe vették, majd megölték.
Ha te lebuktál volna, megkérdezték volna, hogy megnézed-e a másik két házat is.”
Megértette.
Akkor felfogta.
Teljesen megdöbbent. Egyből elhagyta az akcentusát meg mindent.
Elnyomta a cigijét.
És hasba vágta Carolt. Azt mondtam: „A mindenit!”
Végre megértette. Igen.
Rájött, hogy minden a kiváltságokról szól.
Ő következmények nélkül megteheti azt, amit én nem. Igaz?
A feketék nem viselkedhetnek furcsán.
Nem. Tartanunk kell magunkat a sztereotípiákhoz.
Mert ha nem, az emberek kiakadnak.
Például mindenki rácsodálkozik, hogy Lizzo tud furulyázni.
„Tudtad, hogy Lizzo tud furulyázni?”
- „Tényleg?” - „Igen, valódi furulyán.
És még csak nem is a seggével fújja, hanem rendesen, ahogy kell.
Ahogy furulyázni szokás.”
Nem lehetünk furák. Ott volt például Elijah McClain!
Elijah McClain, egy fekete fiatalember Aurorában.
Hazafelé sétált a hidegben, vékony kabát volt rajta.
Hazafelé tartott, és közben zenét hallgatott.
Zenehallgatás közben kalimpált a kezével. Elvolt a kis világában.
Valaki ráhívta a rendőröket.
„Egy fekete pasas furán viselkedik. Gyanúsnak tűnik.”
Megjelentek a zsaruk.
Kérdéseket tettek fel neki. Elijah mondta, hogy minden oké.
„Csak introvertált vagyok, de minden oké.”
A rendőrök azt hitték, be van drogozva, ezért hívták a mentőket.
Ők lefogták, és ketamint adtak be neki, amibe Elijah belehalt.
Mindezt azért, mert fura volt. És a zsaruk megpróbálták kimagyarázni.
„Nos, eléggé hideg volt, ő pedig csak egy vékony kabátot viselt.”
Akkor mi van azzal a sok emberrel a Green Bay Packer meccsein?
Konkrétan a hóban állnak, még póló sincs rajtuk,
a fejükön meg csak egy sajt alakú cucc van.
Na, ez rohadtul fura.
A fehérek folyton furán viselkednek.
Reneszánsz vásárt tartanak. Az meg mi a picsa?
Én ezt nem értem.
Tudjátok, mi volt még fura?
Az a kibaszott sámán fickó. Az a rohadék, aki január hatodikán vandálkodott.
Félig ló, félig ember. Az mégis mi a faszom volt?
Az arcán kék és fehér festék volt.
Lóbálta azt a szaros zászlót.
A fején meg az a kibaszott szarvas sapka volt.
Rá miért nem hívta senki a zsarukat?
„Itt van egy bolond, aki nemsokára kimegy az utcára.
Rohadtul őrültnek tűnik.”
Miatta nem kellett rendőrt hívni?
El sem szabadott volna jutnia a fővárosba. A háza előtt le kellett volna lőni.
Bilétát rá, és irány az állatkert!
Te jó ég!
Január hatodika nem akármilyen nap volt.
Aznap csúcsosodott ki csak igazán a fehérek kiváltságossága.
Gyönyörűen kikristályosodott.
Január hatodika…
Ilyet még sosem láttam.
A feketék csodálkozva nézték az eseményeket. „Mi a rosseb folyik ott?”
Az ostromlók megmászták a falakat.
Felmásztak a Capitolium épületének a falán.
Az ostromló tömeg úgy nézett ki, mint egy zombihorda.
Mintha megharapták volna őket a fertőzöttek.
Rudy Giuliani megharapta őket, és fertőzöttek lettek.
Őrült tekintetük volt.
„Nancy!
Nancy!”
Hajfesték folydogált lefelé az arcukon.
„Nancy!”
Tudjátok, mi volt a legrosszabb az egészben?
Nézzétek csak meg a kongresszusi képviselőinket! Öregek.
Őket nem szabad így ijesztgetni!
Mondták az öregeknek, hogy bújjanak el!
Tudjátok, milyen fájdalmas az?
Emlékszem, hogy 50 évesen bújócskáztam a gyerekeimmel.
A dohányzóasztal alatt ragadtam.
Egy idő után elkezdett fájni mindenem.
Kiabálni kezdtem.
„Hé, itt vagyok!
Találjatok már meg!
Nem játszom tovább ezt szart!”
Nem mondhatod azt Chuck Grassley-nek, hogy bújjon el.
„Gyerünk, Chuck, bújjunk el!”
„Mi?
Tessék?
Mit mondtál?
Bújjunk el? Mi van?”
Mitch McConnell álla alá kellett volna bújniuk.
Ott soha nem találja meg őket senki.
Na, csak figyeljetek! Valamelyik demokrata majd beszól,
amiért McConnell állával poénkodom.
Valószínűleg Cory Booker lesz az. Nekiáll majd az Instagramon okoskodni.
„Mások állkapcsának kritizálása semmi pozitív változást nem idéz elő.”
Idegesítő!
Tudjátok, hogy így lesz. „Mert amikor sértegetnek minket,
mi akkor sem süllyedünk le a szintjükre.” Baromság! Elegem van ebből!
Unom már! Le akarok süllyedni a szintjükre! Szórakozni akarok!
Rettenetes lehet demokratának lenni.
Borzasztó lehet. Olyan, mintha mindegy egyes nap meggatyáznának.
De el kell viselni!
Ők mindenfélét kitalálnak. Nekünk miért kell ragaszkodnunk a tényekhez?
A valósághoz.
Amikor ők meg egy alternatív valóságban élnek.
És hülyeségeket találnak ki.
A politika már olyan, mint a szórakoztatóipar.
Főleg a republikánus oldalon.
Mást sem csinálnak, csak műsoroznak. Tudjátok, milyen ez?
Olyan, mintha a demokraták lennének a PBS,
a republikánusok meg a TLC.
Egész nap tudnám nézni a TLC-t.
Szórakoztató az a szar.
Ti mit néznétek szívesebben?
A PBS híradóját
vagy a Dr. Pimple Poppert?
Mi?
A Frontline-t vagy a Szex vészhelyzeteket?
A Masterpiece Theatre-t vagy a Három hónap múlva esküvőt?
Még maguk a demokraták is megnehezítik, hogy szimpatizáljunk velük.
Vegyük például Kyrsten Sinemát!
Pártot váltott. Most már független.
Egyszer részt vett egy fórumon.
A képviselőház és a szenátus közötti különbségekről beszélt.
Szerinte a szenátusnak ellensúlyoznia kell az emberek szenvedélyességét.
Mert az a legrosszabb, ha megadunk egy gyereknek mindent, amit akar.
Ez baromság. Ezért nem kéne szenátornak lennie.
Jó nagy baromság az, ha gyerekként tekint a szavazókra.
Nem hiszem, hogy adóreformokat követelni
és megadóztatni a milliárdosokat gyerekes viselkedés lenne. Jól mondom?
A gyerekek hülyeségeket akarnak. Tudjátok, az enyéim mit kértek tőlem?
Szerették volna megenni a reggelijüket az esti lefekvés előtt,
hogy másnap tovább alhassanak.
Néha ki kell zárni a politikát az életünkből.
Muszáj kizárni, hogy megőrizzük a mentális egészségünket.
Bizony.
Ki kellett zárnom, mert kezdtem felidegesíteni magam.
Tudjátok, min?
A piros sapkákon.
Baszódjon meg a Mikulás!
Akaratlanul is ökölbe rándult a kezem, amikor megláttam egy piros sapkát valakin.
Egy villásreggelin vettem észre, hogy ezt csinálom. A nevemen szólítottak.
Odafordultam, és láttam, hogy a pasin piros sapka van. Kérdeztem: „Mi van?”
Mire ő: „Bocsánat. Egyszerűen csak szeretem a Félig ürest.”
Azt mondtam: „Jól van, kösz.” De szarul éreztem magam a történtek miatt.
Úgyhogy odamentem, hogy beszéljek vele.
Oldalról láttam az arcát, elindultam felé.
Meglátott, és elkezdett a sapkával a fején felém fordulni.
Ekkor láttam meg a fehér betűket a sapkán. Egyből azt hittem, Trump rajongója.
Ökölbe rándult a kezem. Majd a pasi teljesen felém fordult.
A Make a Wish Foundation logója volt a sapkán.
Megkérdeztem tőle: „Szeretnél egy közös képet
vagy egy autogramot? Vagy verjem ki neked?
Én a szórakoztatáshoz értek!”
Nagyon megosztott lett az országunk. A félelem az oka. Amiatt van az,
hogy a republikánus államokban be akarják tiltani,
hogy a kritikus fajelméletet az iskolákban tanítsák.
DeSantis, Marjorie Taylor Greene… Szerintük arra nevelik a fehér gyerekeket,
hogy szégyelljék azt, hogy fehérek.
Ez ostobaság. Mert vannak olyan fehér gyerekek,
akik büszkék arra, hogy a nagyszüleik dr. Kinggel együtt tüntettek.
És a Freedom Riders tagjaival együtt buszoztak.
Az életüket kockáztatták. És nézzétek csak meg!
Itt vagyunk Pennsylvaniában. Mi van a kvékerekkel?
Ők támogatták a rabszolgaság eltörlését, és segítettek Harriet Tubmannek.
Rabszolgákat rejtegettek az otthonukban. Ezt se felejtsük el!
És a fincsi Quaker zabkásáról se feledkezzünk meg!
Nem hiszem, hogy az olyanok, mint DeSantis, Marjorie Taylor Greene
és Glenn Youngkin, aki ugyanúgy virginiai, mint én…
Ők nem amiatt aggódnak, hogy a kritikus fajelmélet miatt
szégyellni fogják magukat a fehér gyerekek.
Ők attól félnek, hogy a gyerekeik miattuk fogják szégyellni magukat.
És addig nem tudunk közös nevezőre jutni, amíg létezik a fehér felsőbbrendűség.
Amerika már csak ilyen.
Szerintem igenis szembe kell néznünk a történelmünk borzalmas részeivel is.
Csak így léphetünk tovább.
Mert jelenleg olyan, mintha egy horrorfilmben lennénk.
Igen. Olyan, mint a Tudom, mit tettél tavaly nyáron.
Csak ez inkább a Tudom, mit tettél az elmúlt 400 nyáron.
Igaz? Mintha Amerika egy nyári táborban járkálna.
„Hahó!
Van itt valaki?” Majd hirtelen előugrik a jóvátételi követelés.
„Helló, Karen!
Brad.”
Jóvátétel.
És tudjátok, mit? Akárhányszor felmerül a jóvátétel kérdése,
mindig ellenkeznek, folyton azzal érvelnek,
hogy miért kéne olyasmi miatt fizetniük, amihez igazából semmi közük.
Nos, van akinek van vagyonkezelési alapja.
Azt sem maga érdemelte ki.
Vagy háza és üzlete, amit nem maga épített fel.
Hanem öröklődött generációkon át a családban. Igaz?
Az üknagyapától került hozzá.
De simán elfogadta. Szóval, a jóvátételi kötelezettséget
tekintse az öröksége részének!
Ez is része a dolognak.
A fehér felsőbbrendűséget hirdetők legnagyobb félelme, hogy tudják,
hogy egy nap ők lesznek a kisebbség.
És ez megijeszti őket, mert látják, milyen szar nekünk.
Mind látták a videókat.
És attól tartanak, hogy úgy bánunk majd velük, ahogy ők velünk.
De ez nevetséges, mert a feketék másképp gondolkodnak.
Nem beszélgetünk egymással a bosszúról, és arról, mit teszünk majd velük. Nem.
Legalábbis a legutóbbi találkozón nem ez volt a téma.
Szerintem a feketék újra és újra megmutatták, milyen emberek vagyunk.
Például ott volt az Emanuel Templomban imádkozó nyolc fekete ember.
Bibliaóra közben lőtték le őket a templomban. És a többiek mit tettek?
Pár órával az incidens után
azt mondták a bíróságon az elkövetőnek, hogy megbocsátanak neki.
„Megbocsátunk neked.”
És tudom, néhányan azt gondolják: „Nem minden fekete ilyen, Wanda.
Mi van azzal a nővel, aki keményen beleállt Jeffrey Dahmerbe?
Nos, igen, emlékszem rá. „Utállak, Jeffrey!” Emlékszem erre.
De ugyan már! Jeffrey megette a tesóját.
A feketék nem így gondolkodnak. Nem bizony.
És legyünk őszinték!
A fehérekből a valaha volt legrosszabb rabszolgák lennének.
„Ma előjött a kéztőalagút-szindrómám.
Nem hiszem, hogy fogok tudni dolgozni.
Gyötör a fájdalom. Így nem megy.”
Korán lelépnének az ültetvényről.
„Hé! Hova mész?”
„Jegyem van Harry Styles koncertjére!”
„Takarodj vissza ide!”
Mire ő: „Hadd beszéljek a felettesével!”
Szóval, még mindig menopauzám van. Bizony.
Rendkívüli híreinket hallják.
Küzdök a hőhullámokkal. És tudjátok, mi dühít fel leginkább?
Azok a reklámok a tévében, amik kizárólag férfiaknak szólnak.
Mindig helyre kell hozni valamit a pasiknak.
Pedig a legtöbb dolog szerintem nem is igazi probléma.
Igen. Például tudtátok, hogy már ki tudják egyenesíteni a görbe pöcsöket?
Láttátok a reklámot, amelyikben a görbe répa van?
Ki tudta, hogy ez baj?
Kiegyenesítik a görbe farkakat.
Hát baszódjanak meg!
Magasról szarok a görbe faszukra.
Szerintem a köszvény sokkal nagyobb problémát jelent.
Egyáltalán hogy lettek ennyire fontosak a görbe pöcsök?
„Szegény Peternek banán alakú farka van.”
„Ez nem vicces, Wanda! Terméketlenséghez vezethet, és fájdalmas.”
Leszarom! Őszintén. Nem érdekel a hajlított pöcsöd,
a kampós faszod, a görbe farkad, a banándákód. Leszarom!
Nekem éppen szakállam nő, és minden este teleizzadom az ágyneműt.
Baszódj meg a kampós faszoddal együtt!
Leszarom, hogy a pöcsöd úgy meghajlik, hogy amikor lehajolsz,
seggbe tudod kúrni magad!
Nem érdekel!
Nem.
Nem érdekel.
Nem.
Szenvedj csendben, kérlek!
Megkérdeztem a nőgyógyászomat, hogy milyen kezelést kaphatnék.
A tapasz és a hormonkúra nálam ki van zárva,
mert régebben mellrákom volt. Szóval ezek a kezelések kiesnek.
A doki azt mondta, hogy manapság mikrodózisú Xanaxot adnak a nőknek.
Az segít a hőhullámok során.
Mire én: „Szóval úgy kezelik, mint a hisztériázó nőket, mi?
Xanaxot adnak, hátha attól lenyugszik az őrült picsa.”
Azt én be nem szedem.
Ezért kívánom azt, hogy a férfiak… Jó, nem kívánom, imádkozom érte,
hogy a férfiak is átéljenek egy kis menopauzát.
Értitek? Mert akkor talán kitalálnának valamit, ami segít rajtunk.
Igaz?
Mi lenne, ha a pasik…
Tegyük fel, hogy baj van az egyik herétekkel!
Az egyik herétek elkezd lüktetni egy kicsit.
Innen tudjátok, hogy közeleg a hőhullám.
Aztán hirtelen megdagad a herétek.
Aztán huss! Lángra kap. Értitek?
Belehasít az égető fájdalom a mogyoróba.
Lehet, hogy a jobb, lehet, hogy a bal a soros. Sosem tudhatod.
És ez naponta hatszor-hétszer megtörténik.
Csak úgy magától. Te meg csak azt veszed észre,
hogy már megint ég a heréd!
Imádnám.
De biztosan megoldanák valahogy.
Gyártanának nekik olyan alsógatyát, amiben kicsi ventilátorok vannak.
Vagy legalizálják, hogy a pasik fedetlen zacsival járkálhassanak.
„Istenem, kilóg a töke!”
„Nyugalom! Éppen nehéz időszakon megy keresztül.
Orvosi igazolása van róla. Hagyd békén szegény pasast!”
Megvannak azok a szoptatófülkék a reptereken?
Na, azokat bezárnák. Bizony.
Golyóhűtőfülkék lennének belőlük.
Így ülnének bent a csókák:
„Ez most elég durva. Az anyját!
A tiéd milyen, Pete?”
„Hú, tesó! Rossz. Nagyon rossz.”
„Hé, Pete! Csináltál valamit a farkaddal?”
„Igen. Kiegyenesíttettem. Látod?
Most már nyílegyenes.”
„Jól néz ki.”
Megnéznék egy égő heréjű pasit egy vezetőségi ülésen.
„Jól van. Nézzük át az első negyedév bevételeit!
Amint látjátok, nőttek az eladásaink.
Huszonkét százalékos a növekedés, és ez…
Ez…
Ez jóval nagyobb növekedés, mint amivel számoltunk.
Huszonkét százalék. Szóval…
De figyelembe kell vennünk a szállítmányozási költségeket.
A szállítmányozási költségek nagyon elszálltak.
Erre nem számítottunk, szóval ez eléggé…
Eléggé megtépázta a profitunkat, szóval…
Sajnálom. Égni kezdett a herém.
A mindenit!
Ez nagyon durva! Ó, te jó ég!
Hank, gyere ide, és fujkáld meg a golyóimat!”
Nemrég elmentem az orvosomhoz.
A plasztikai sebészemhez. Mert ideje lecserélni a melleimet.
Ezekben már túl sok kilométer van.
Ezért a doki azt mondta, ideje lecserélni őket.
A beavatkozás előtt választás elé állított: „Wanda, maga 59 éves.
Berakhatunk újabb implantátumokat,
de tényleg meg akarja ismételni a beavatkozást újabb 13-14 év múlva?
Addigra már elég idős lesz.” Azt mondtam: „Hát igen.”
Majd azt mondta: „Kiműthetek némi szövetet a hasából,
és készíthetek magának szép új melleket.”
Mire én: „Először is, köszönöm, hogy szövetként hivatkozott rá.
Ez nagyon profi magatartás.”
De egyszer csak egyfajta morgást hallottam.
Esther volt az.
Beavatom azokat, akik nem ismerik Esthert.
A 40-es éveimben hájréteg alakult ki itt. Ez nem tűnik el innen.
Úgyhogy elneveztem Esthernek.
Esther szereti a kenyeret, az alkoholt és a sajttortát.
Ő ezekre a dolgokra vágyik.
„Hol van a piám?
Sajttortát akarok!”
Szóval, hallottam, ahogy Esther felmordul: „Mit mondott a doki?”
Mire én: „Esther, nem hozzád beszélt.”
Majd mondtam a dokinak, hogy írjon e-mailt nekem.
Mert ha e-mailt ír, azt Esther nem tudja elolvasni.
„Küldje el e-mailben a részleteket!”
Azt hiszem, rá fogom szánni magam a beavatkozásra, amit a doki javasolt.
De izgulok egy kicsit, mert folyton fura gondolatok kínoznak.
„Mi lesz, ha Esthert a hasamból a mellembe rakatom,
és alvás közben megpróbál megfojtani?”
Esther nekem fog esni: „Gyűlöllek!
Idefent semminek sem érzem az ízét. Utállak!”
Vagy mi lesz, ha honvágya támad, és hazamászik valahogy?
Tudjátok, és hosszú, lógó mellem lesz.
Esther itt guggolgatna.
Próbálna lejutni a helyére.
„Visszatértem.”
De azt hiszem, bevállalom a műtétet.
Mert tudjátok, miért is ne?
Nem akarom, hogy a hetvenes éveimben,
amikor online misét tartunk,
a lelkész azt mondja:
„Szentjeim! Imádkozzunk Sykes testvérünkért!
Mert kedden új ciciket kap.”
Hálás vagyok, hogy jó orvosaim vannak.
Kiváló orvosaim.
Ez fontos dolog.
Bár új nőgyógyászt kellett keresnem.
Mert az előző… A mindenit!
Ő beszédes nő volt.
Egyszerűen túl sokat beszélt.
Nem bánom, ha cseverészünk egy kicsit a vizsgálat előtt.
De amint bemászok a kengyelbe,
fogja be a pofáját!
És néha a vizsgálatokon mindkét helyet megnézik.
Az ilyenek után tűnjön a szemem elől! Tudja, mit tett. Tűnés! Rám se nézzen!
De az előző dokim egyszerűen túlságosan szeretett beszélni.
Úgy beszélgetett velem, mintha barátok lennék.
Felmásztam a székre, beraktam a lábamat a kengyelbe, ő meg azt mondta:
„Wanda, tudta, hogy nyílt egy görög étterem a sarkon?
Ha ráér, beugorhatna kipróbálni az ebédjüket.”
A picsa a humuszról kezdett magyarázni nekem.
Aztán eszembe jutott valami. Eldöntöttem,
hogy számára is annyira kényelmetlen lesz a helyzet, mint számomra.
Kitaláltam, hogy amikor nekiáll beszélni,
a nagylábujjammal hátrasimítom a frufruját.
„Szia, csajszi!
Néztél mostanában valamilyen jó műsort?”
Philadelphia, köszönöm szépen!
Imádlak titeket!
Köszönöm!
A feliratot fordította: D. Ferenc