Denne serien er løst inspirert av Karl Lagerfelds liv.
Enkelte karakterer, deres intime og profesjonelle forhold,
deres handlinger og uttalelser, steder og hendelser,
samt kunstneriske kreasjoner,
kan ha blitt oppdiktet eller endret av forfatterne for dramatiske formål.
I tilfelle slik oppdikting eller endring,
er enhver likhet med faktiske karakterer eller noen personers historie
kun for dramatiske formål,
og har ikke til hensikt å gjenspeile en faktisk karakter eller deres historie.
VÅR 81
Det var magisk. Fantastisk. Har aldri sett det i mitt liv.
Utrolig! Helt sprøtt!
-Hva var det? -Nå skjønner du.
Ja, nå skjønner jeg.
Thierry Mugler og teamet hans bryr seg ikke om å lage fine ting
eller ting man kan bruke.
De er barn av den økonomiske krisen,
opprørske, nihilistiske og voldelige.
Ved siden av dem ser vi ut som Madame de Pompadour i teselskap.
Hvor mye kan en slik visning koste? 300 000?
Minst.
Det er absurd. Hva kan vi gjøre?
Ja, hallo?
La meg lage en motekunst-kolleksjon.
Hvorfor er du så trassig?
Vi er ikke den yngre generasjonen.
Men vi kan unngå å konkurrere med dem ved å gå inn i motekunst.
Nei, jeg lager ikke kjoler for millionærer.
-Jeg kler kvinner som meg. -Ikke vær så sosialistisk.
Du kler rikfolk.
Hvis vi ikke gjør noe, er vi utdatert om to år.
Hvorfor tar du ikke telefonen? Det kan være viktig.
Jeg er din kunstneriske leder.
Og jeg sier at enten endrer vi oss, eller så faller vi utenfor.
Jeg lager ikke motekunst. Jeg forandrer ikke noe.
Unnskyld, men han insisterer.
Problemer i din gamle leilighet igjen.
Hver kveld? Vet du det?
-Ville fester hver kveld! -Slapp av, jeg betaler for skadene.
Det er alltid penger for deg. Dette er en respektabel bygning!
Ingen flere orgier!
Neste gang ringer jeg politiet!
Jacques?
-Du hoster over hele meg! -Unnskyld.
Hvor er han?
Hei, Karl.
Står til i dag? I godt humør?
Hvor er han?
Kanskje på Le Palace.
Eller La Main jaune, Les Bains Douches eller La Java.
Klokka elleve?
Og dere er her som parasitter?
Det er knuste møbler utenfor. Men alt er i orden!
Ut med dere.
Ut! Nå!
Ut av min leilighet! Nå! Ut!
Dere er vennene hans.
Kan dere ikke prøve å ta dere av ham, om enn bare litt?
Hva med deg, Karl?
Tar du deg av ham?
Han er gal!
-Hei, Karl. -God morgen.
-Hei, Karl! -God morgen.
-Hei, Karl. -Hei, Karl.
Jeannick, du er dronningen av picot-kanter.
-Tusen takk. -Jeg mener det.
Neste lønnsslipp...
-Madame Aghion. -Valérie.
-Hun vil ikke lage motekunst. -Hun sa det.
Takk.
Og? Du er tross alt sjefen hos Chloé.
Jeg vil ikke pensjonere meg ennå.
Hvor mye koster motekunst?
-Det skaffer penger... -Gjør det?
-Får du lov av Pierre Bergé? -Usikker.
-Natalie. -Vi prøver.
God morgen!
Umulig!
Kan dere ta meg?
La oss leke kanin og katt.
-Nei! -Vent!
Jo! Dere må ta meg slik.
Jeg hopper!
Herregud, det...
Der er han!
Gå ned, Monsieur de Bascher.
Vent, jeg går ned.
-Beklager. -Gå ned, Jacques.
Blir jeg straffet?
Gjør i det minste noe bra for kroppen.
Du sier alltid at du har det bra, at du bare fester.
Husker du sist gang du ikke var full eller høy?
For det gjør ikke jeg.
Blitt senil på dine gamle dager?
Du er ingen tenåring, og jeg er ikke faren din.
Jeg vil bare hjelpe.
Det kan ikke fortsette slik.
Vanskelig å se hvordan det kan bli annerledes.
Jeg kan stå opp tidlig og slutte å drikke, men hva skal jeg gjøre?
For å fylle dagen?
Begynne å skrive enda en roman?
Vente til det er tid for å snakke med deg?
-Det hadde vært fint. -Jeg har jo sagt det.
Du blir ikke verdiløs av å rote til én film.
Jeg vet det. Jeg er god
til mye. Det er det som er så trist.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med det.
Men det er greit.
Jeg prøver å akseptere at jeg aldri blir bedre enn det jeg er.
Jo mer jeg aksepterer det, jo mindre smerter det.
Hva kan jeg gjøre for deg?
Hva du kan gjøre for meg?
Hva kan du gjøre for meg?
Ta meg med et sted langt bort.
Under kokospalmene.
Da kan vi begynne på nytt.
Herreskredder i Rio de Janeiro.
Jeg kan være din inspirasjon.
Eller enda bedre, du lærer meg å gjøre det.
Nei, men... Seriøst.
Jeg mener det.
Det ville redde meg.
Da stikker jeg. Diane og Xavier venter sikkert på meg.
-Det er de som trekker deg ned. -Nei.
De holder meg med selskap.
Takk for suppen.
Monaco!
Ingen kokospalmer, men
det er solfylt, og ved sjøen.
Redd venstresiden vinner? Vurderer du skatteunndragelse?
For å få deg på beina igjen. Det er ikke helt uforenelig.
-Du har ikke tid til deg selv engang. -Jeg tar deg med til Monaco.
Jeg tar meg av deg.
Når du vil.
Madame Grès.
Et gjenferd.
Takk, Jean-Jacques. Te, takk.
Skal bli.
-Den unge mannen fra huset Patou. -Jeg har kommet langt siden da.
Og jeg er her ennå.
Besøker fortsatt Raphael's, ser jeg.
Verkstedene mine er i nærheten.
Så? Jeg lytter.
Takk for at du gikk med på å møte meg. Jeg vet du er veldig opptatt.
Jeg vil gjerne at du, som leder for moteforeningen,
støtter Chloés forslag om å bli et motekunsthus.
Hvorfor skulle jeg gjøre det?
Du bruker all din tid på å forklare at motekunst kjeder deg i hjel.
"Bare idioter nekter å ombestemme seg."
Bransjen er uendret. Den er enda verre enn før.
Og du er fortsatt tysk.
Jeg tok med noen eksempler på vårt arbeid.
Du kan se at vi allerede bruker motekunststoffer og -teknikker.
Så å få den statusen vil være en fortsettelse
av det vi allerede gjør.
Som om alt du trengte for motekunst var de rette stingene.
Det er en religion, ikke teknikk. Det handler om søkenen etter perfeksjon.
Du elsker mote.
Det pleide å være 200 motehus. Nå er det bare 20.
Jeg gir deg nytt blod.
To verksteder.
Ett for drakter, ett for kjoler. Tjue syersker på heltid.
-Salonger til... -30 private visninger i året.
To offentlige visninger.
Minst 25 modeller per kolleksjon.
Jeg holder det tempoet i fire år for å fortjene statusen.
Hvis du mislykkes, er du ute.
Jeg er klar.
Går Pierre Bergé i veien hvis jeg hjelper deg?
Jeg tar meg av ham. Det blir ikke noe problem.
Nå vel.
Jeg ser på kjolene dine.
-Han gjør det. -Nei.
Det vet du ikke.
Han ser ut til å ha forstått hva du trenger.
Ja.
Han setter meg først så ofte.
Uansett, Monaco...
Fullt av rikfolk og falske aristokrater.
Jeg må være modig og forlate ham.
Jeg er så feig.
Noen ganger tror jeg du ødelegger deg selv
for å se om han redder deg.
Gi ham en siste sjanse, og hvis han skuffer deg, slutt å håpe.
-Og gå fra ham. -Og gjøre hva da?
Vet ikke. Du finner ut av det. Du er stor gutt.
Jeg må stikke.
Liker du livet ditt?
Jeg er fri.
Ja.
Og du er alene.
Vet du hva jeg minnes om deg?
Du kom tilbake fra Saigon med foreldrene våre,
og jeg kom for å hente dere.
Du kjente meg ikke, hadde aldri sett meg.
Jeg sto ved landgangen.
Og jeg så en liten tass komme rett mot meg
med åpne armer og si: "Min søster."
For meg vil det alltid være deg.
Jeg vil gjerne se den gleden igjen.
...arbeidet ditt. Kan du signere dette?
Selvsagt. Er det til deg?
Ja.
-Til deg. -Takk.
-Her? -Ja.
-Jeg er sen. -Takk.
Kom igjen. Ciao.
Hei, Thierry.
Det gir ingen mening.
De har på seg Thierry Mugler, Thierry Mugler-merket,
og ber meg likevel signere det.
Til neste kolleksjon
kan du bare trykke navnet ditt på klærne.
De selger seg selv.
God idé. Går jeg tom for inspirasjon, gjør jeg det.
Jean-Paul, vent. La oss gjøre en mektig entré.
Hvem sin side er du på?
I livet?
Alltid på den siden vinden blåser.
-Støtter du oss mot de reaksjonære? -Vi får se.
Skynd dere, takk.
Mine damer og herrer.
God morgen, alle sammen.
La oss begynne.
Vi har alle mye å gjøre,
så la oss handle raskt.
For det første vil jeg at vi setter en utgiftsgrense
for motevisningene våre.
Jeg vil minne om at vi jobber med mote, ikke pyrotekniske show
med modeller som daler fra himmelen og så videre.
Hvorfor ikke?
Motevisninger handler om klær laget for bruk,
ikke iscenesatt på en latterlig måte.
Vi er villige til å snakke,
men ingen fortalte deg hvordan du skulle ha dine visninger.
Hvorfor skal vi ha noe påtvunget oss?
Fordi dere ikke er alene,
noe dere nykommere ikke ser ut til å forstå.
Vi kjenner argumentet ditt.
Hvis vi undergraver deg, undergraver vi all fransk mote.
Ja, og enda færre kommer for å se visningene dine.
I mellomtiden...
Vi hadde 3000 tilskuere,
inkludert 400 journalister, på min siste visning.
Jeg har råd til å miste noen.
Ja, motehuset ditt er to år gammelt.
Du er spennende. Tror du at du er udødelig?
Hvis visningene dine er utdaterte, endre dem.
Må vi adlyde gårsdagens beslutningstakere for å få plass ved dette bordet?
Det er sant at om vi er utdaterte, kan vi ikke be dem om å være utdaterte med oss.
Takk.
Spørsmålet er: "Hvem skal bestemme?"
Og i stedet for den gamle garde,
er det kanskje de som gjenoppfinner fransk mote i dag
som bør avgjøre dens fremtid.
Uansett vil jeg ikke være en av dem som sier
at den gamle garde bør bestemme over den nye.
Hør, hør!
Dette er ikke en kamp mellom den gamle og den nye garde.
Dette er mellom de kloke og de dumme.
Det er et spørsmål om penger.
Når det gjelder deg, Lagerfeld, trodde jeg du hadde et godt hode.
La oss snakke om det, Pierre.
Min dør er åpen.
-Hei, Geoffrey. -God aften.
Monsieur de Bascher venter på deg.
-Siden når? -Hele ettermiddagen.
Jeg må gå. Geoffrey, jakken min.
Til deg.
MONACO NESTE ELDORADO FOR DE RIKE?
Vi kan ta dette bildet på ordentlig.
-Når? -Snart.
Hva holder deg tilbake?
Slutt å tvile.
Han begynner å bli utålmodig.
Beklager, jeg var på telefon med amerikanske Vogue.
Umulig å avbryte.
-Kaffe? -Nei.
Du kjøper stoff fra samme leverandør som oss.
Ikke tale om at du vil bruke mye penger på visninger som ligner barneforestillinger.
Hva pønsker du på?
Sett deg.
Hvordan går det med Yves?
Hvorfor spør du?
Jeg forstår det slik at du overtalte The Met i New York
til å lage en minneutstilling om ham.
Er vi her for å snakke om Yves, eller Thierry Mugler og hans lille team?
Yves er ikke bra.
Det er allment kjent.
Han skaper ikke lenger, han siterer seg selv.
Og du plasserer ham i et museum for å helliggjøre ham
før vi oppdager den triste sannheten.
Du gjør ham til en gud
fordi du har innsett at den prestisjen lar deg skinne
lenge etter du har sluttet å skinne.
Interessant teori.
Jeg har en avtale å tilby deg.
Jeg vil at Chloé skal få motekunst-status.
-Og jeg vil at du skal holde deg unna. -Nei.
Hvorfor skulle jeg det?
Du trenger meg.
Unge mennesker hører ikke på deg fordi de ikke liker deg.
Og du kan ikke påtvinge dem noe lenger.
For mens Yves mister talentet sitt,
mister du makten din.
Og det er derfor du kjefter på møter nå.
Jeg kan snakke med dem.
Jeg kan overbevise dem
om at de er sterkere med oss enn mot oss.
Akkurat som jeg overbeviser deg.
Nei.
Hvis de forlater bransjeforeningen,
har du mistet all kontroll over dem for godt.
Vil du ha motekunst-status?
Få dem tilbake til forhandlingsbordet
og be dem akseptere stemmeprinsippet.
Du stemmer selvsagt mot dem.
Så lar du meg være i fred?
-Hallo? -Det er meg.
-Ja? -Vi må snakke sammen.
-Så kom bort. -Bedre hos meg.
Nei, hvis du vil snakke med meg, så kom hit.
Politi. Åpne.
Politi!
Overraskelse!
For avreisen til Monaco: Hipp, hipp, hipp?
Hurra!
-Greit! -Forsiktig.
Hei, kjekken!
En drink, takk!
Drikk.
Glad i dere!
Når begynte dere å holde fest for meg?
Hva med meg? Bare på kinnet.
-Du ser så vakker ut slik! -Selvfølgelig!
-For å gi deg gode tanker! -Nei, for å få deg til å bli.
-Nå vel. -Her.
-Ja. -Kom igjen. Her.
Se, hun er gal etter deg.
Diane er betatt av deg.
Sa jeg at jeg fant Diane i Hvem er hvem da jeg var 12?
Diane, prinsesse av Beauvau, markise av Craon.
Se på det lille fjeset.
Og jeg sa til lillebroren min: "Jeg skal gifte meg med henne."
-Og? -Flaks for deg at jeg ikke oppnådde det.
Drømmene mine oppnås alltid, så pass opp.
Nå har vi iallfall noe å gjøre.
Er det den berømte Karl Lagerfeld?
Hva gjør du utenfor?
-Ingenting. -Ingenting? Nei.
Nå er du her. Du slipper ikke unna.
Jacques blir så glad. Vi har avskjedsfest.
Jacques? Karl er her.
Karlito!
-Har dere avskjedsfest? -Ja, det var en overraskelse.
Det var en overraskelse!
Kan vi snakke sammen?
Så klart! Bare snakk.
Jeg fant en leilighet.
-En leilighet? -I Monaco.
En hel etasje med to innganger.
Tre hundre kvadratmeter med utsikt over havet.
I samme bygning som Francis Bacon og Helmut Newton.
Så stilig!
Den må bare pusses opp og møbleres.
-Er det gjesterom der? -Mange.
-Hva gjør man der? -Bruker alle Karls penger på kasinoet.
Vent. Kom hit.
-Det er en fin leilighet. -Ja vel?
Du kommer til å elske den.
Du kan dra i morgen og begynne å pusse opp.
Så kommer jeg på besøk når jeg kan.
Du...
Du kommer på besøk?
Ja, når jeg kan.
Og jeg kommer, Jacques.
Det blir bra for deg å være langt unna.
Men ikke vær skuffet.
Jeg må jobbe.
-Jeg kan ikke forlate alle. -Selvsagt ikke.
Hva med en drink? Vil du ha en linje?
En speedball? Nei!
Kanskje du vil dra hjem.
Dra hjem, da.
-Jeg har noe annet å tilby deg. -Hva da?
Kom igjen. Selg meg en drøm.
Kom igjen, Karl.
-Selg meg den. -Jeg vil adoptere deg.
Jeg mener det.
Det blir et offisielt bånd mellom oss.
Så du kan slutte å tvile.
Det er...
Stikk av!
Flott. Du er her, og...
Dra til helvete!
God morgen.
Det er ikke noe for meg.
Jeg mener motekunst er en flott mulighet.
Og det er det Chloé trenger.
Det angår ikke meg. Jeg er ikke majoritetsaksjonær.
Det er Lenoir som bestemmer, og han er enig med deg, så...
Hvis du ikke er fornøyd, er det fordi du ikke ser klart.
Så er det det du blir?
En som vil redde motehuset? Ja.
Første gang du kom hit, var du et salig rot.
Du hadde jobbet med motekunst i ti år.
De sa du ikke var god nok.
Designene var klønete.
Du fortsatte å legge til detaljer, om og om igjen,
fordi du ikke hadde en sterk idé.
Jeg tok deg under mine vinger.
Der andre så dårlig tysk smak,
så jeg en ung mann full av ideer.
Jeg stolte på deg.
Jeg tok én av kjolene dine, så to, så tre.
Og til slutt...
...ga jeg deg mitt hus.
Og her er jeg.
Jeg kjemper for deg.
Jeg ofrer mye for deg.
Nei, det gjør du ikke.
Du utnytter meg
for å komme tilbake til motekunst og bevise for lekekameratene dine
at de tok feil som gjorde narr av deg da.
Alt dette...
Atten års samarbeid... For det.
Jeg har gitt alt til Chloé.
Hadde du gjort meg til partner, som jeg fortjente,
ville jeg ikke trengt å gjøre ting bak din rygg.
Karl.
Det aller viktigste er vennskap.
Og tillit.
Og kjærlighet.
Greit.
Nå skal du lage denne motekunst-kolleksjonen.
Men du gjør det uten min hjelp, og vi får se hvordan det går.
Men den er brent, Diane.
Jeg har aldri lært å bruke panne.
Gi deg! Brent eggerøre. Utrolig.
Ja.
Hva er klokka?
Vet ikke.
Takk.
Xavier dro.
Hvordan endte natten?
-Du kastet opp. -Å ja?
Snille lille Jacques.
Du brukte kvelden på å si at du er en storslått fiasko.
La oss ikke snakke om det.
Hvorfor sier du slike ting?
Fordi jeg snakker tøv, Diane. Derfor.
Forlat ham hvis du er ulykkelig.
Jeg kan ikke.
Hvorfor ikke?
For jeg er en fiasko.
Du er så irriterende!
-Du er kjekk, men irriterende! -En fiasko.
Hvordan det?
-Fordi du ikke har jobb? -Jeg bryr meg ikke om jobb.
Jeg hadde likt
å gjøre noe
med evnene mine.
Gjøre noe med evnene sine, med livet sitt!
Hører du deg selv? Du høres så borgerlig ut.
Du er Jacques de Bascher de Beaumarchais, for Guds skyld.
Du kan ikke finne på det.
Bare folk uten stamtavle må lykkes i livet.
Folk som
Karl Lagerfeld, Yves Saint Laurent
og alle de galeislavene.
La dem kjøpe klær, slott og møbler fra det 18. århundre
for å late som de har en slags fortid.
Du er den du er.
Du er flott som du er.
Du trenger ikke å bli noe som helst.
Hva er det du gjør?
Ingenting.
-Jeg ser på deg. -Ser du på meg?
Takk til alle som kom.
Det er allerede en seier å ha alle tilbake ved bordet.
Og jeg våger å håpe at vi denne gangen finner et kompromiss
som gir alle frihet til å drive sin egen virksomhet,
men alltid i solidaritet og enighet.
Så jeg foreslår en fagdebatt,
slik at alle kan uttrykke sin misnøye
uten avbrudd.
Og så kan vi stemme.
Vi kom tilbake hit fordi det virker som
vi er en del av moteverdenen.
Forrige møte
ga meg inntrykk av at det kanskje var flere nivåer.
Kanskje vi burde ha flere bord?
For hvis det på den ene siden er ekte designere
og på den andre oss,
designere av søppelklær
som bare er her for å vise oss,
la oss bare si det rett ut.
Vi kommer ikke overens.
Thierry, ingen sa at du laget "søppel".
Vi er unge, men vi kan lese mellom linjene.
La oss være ærlige til en forandring.
Du hørte antakelig ikke nøye etter...
Jo, jeg hørte nøye etter.
Jeg leder denne foreningen
med velvilje og et åpent sinn, men vedtektene er slik de er.
-" Velvilje"? -Jeg endrer dem ikke.
Gi deg. Det handler ikke om vedtekter.
Vi opprettet foreningen før dere fantes. Dere er en del av den.
-Det er regler å følge. -Du klamrer deg til dine privilegier.
De handler ikke om privilegier.
Det handler absolutt om privilegier.
Beklager, jeg har rett til å påpeke det.
Karl?
Vi trenger din stemme.
Kom an!
Så bra.
Fantastisk.
Gratulerer.
Fint stikk i ryggen.
Du hadde aldri tenkt å holde løftet ditt.
Heller dø, hva? Enn å la meg lage motekunst?
Servitøren kommer.
Disse luksushotellene forbløffer meg.
All denne vekten på stil,
men de kan ikke ansette servitører som gjør jobben sin.
Beklager, jeg er sulten og tørst.
Endelig. Det er irriterende.
-Vær så god. -Takk.
Jeg angrer allerede på dette.
-Vil du ha mine pommes frites? -Nei.
Så.
Her er vi.
Du ligner litt på Ludvig den andre. Visste du det?
Karl Lagerfeld,
konfeksjons-leiesoldat.
Jacques de Bascher.
Og det er nok for meg.
Kommer du hit ofte?
Det er min første gang.
Vi er på ferie med min...
Dette behovet for å navngi ting...
"Å definere er å begrense."
Siterer du Oscar Wilde?
Kjenner du til Oscar Wilde?
Når leste du sist for moro skyld?
Marilyn Monroe levde fortsatt, tror jeg.
-Jeg gir deg en liste over bøker å lese. -Nei.
Nei?
Ikke denne gangen.
Spontant, som de sier hjemme.
Vi tar den tiden vi trenger til å fikse ting.
Greit.
-Her! -Gi deg!
-Når møter vi arkitekten? -Klokka tre.
-Noen telefoner? -Ja, én.
Til deg. Jeg skrev ned nummeret.
Unnskyld meg.
-Motehuset Chloé? -Rosemarie, ringte du meg?
Ja, beklager, jeg vet jeg ikke burde forstyrre deg når du er borte.
Rykter svirrer om din uenighet med Madame Aghion.
-Og? -Det tok ikke lang tid.
Du har fått et tilbud, så jeg sender faksen videre til deg.
Hvis du godtar tilbudet, blir jeg med deg.
Og jeg vet at flere syersker vil følge deg også.
Greit.
Send meg den.
CHANEL MOTEKUNST
Chanel leter etter sin nye kunstneriske leder.
Eierne vil gjerne treffe deg.
Sees mandag 8. juni kl. 17.00 på Reform Club i London.
Oversatt av: Gry Viola Impelluso