Serien bygger löst på Karl Lagerfelds liv.
Personer, relationer, handlingar och annat kan vara uppdiktade eller ändrade.
Detta har gjorts för dramaturgisk effekt och är inte avsett att skildra sanningen.
VÅREN 1981
Magiskt! Otroligt!
Genialisk! Helt galet!
-Vad var det där? -Nu fattar du.
Ja, det gör jag.
Thierry Mugler och hans gäng vill inte göra eleganta eller bärbara plagg.
Krisgenerationen är rebellisk, nihilistisk och våldsam.
Bredvid dem liknar vi madame de Pompadour på tebjudning.
Vad går en sån där visning på? 300 000?
Minst.
Absurt! Vad kan vi göra?
Låt mig göra en haute couture-kollektion. Varför inte? Vi kan inte göra som de unga.
Men vi kan undvika att tävla med dem om vi går över till haute couture.
Nej, jag klär inte miljonärer, utan kvinnor som jag.
Lek inte socialist nu. Du klär rika. Gör vi inget, är vi ute om två år.
-Ska du inte ta samtalet? -Jag är din konstnärliga ledare.
-Om vi inte förändrar oss är det kört. -Ingen haute couture. Jag ändrar inget.
Förlåt, men han insisterar. Det är problem med er gamla lägenhet igen.
-Varenda kväll lever de rövare! -Lugn, jag ska betala för skadegörelsen.
Ni och era pengar! Det här är ett respektabelt hus!
Nu är det slut med orgierna! Nästa gång ringer jag polisen!
Jacques?
-Du hostar på mig! -Förlåt.
Var är han?
Hej, Karl. Hur är läget? Är du på gott humör?
Var är han?
Kanske på Le Palace.
Eller på La Main jaune, Les Bains Douches eller La Java.
Elva på förmiddagen? Och ni hänger kvar här som parasiter?
Det ligger trasiga möbler utanför, men det är lugnt...
Ut härifrån!
Ut! Nu på en gång!
Ut från min lägenhet! Nu! Ut!
Ni är ju hans vänner.
Kan ni inte ta hand om honom lite?
Och du själv, Karl?
Tar du hand om honom?
Vilken dåre!
-God morgon, Karl. -God morgon.
-Hej, Karl! -God morgon.
Jeannick, ni är mästare på picotfåll. Och det menar jag verkligen. Tack!
Nästa lön... - Valérie!
-Hon vägrar göra haute couture. -Ja, hon sa det.
-Det är trots allt du som är Chloés chef. -Jag är inte redo att gå i pension.
-Vad skulle haute couture kosta? -Så länge det lönar sig...
-Går Pierre Bergé med på det? -Tveksamt.
-Nathalie! -Vi testar.
-Nu leker vi! -Åh nej...
Kan du fånga kaninen?
Vi leker kanin och katt.
Nej, vänta lite!
Jo, jo! Ni måste fånga mig så här, när jag hoppar, okej?
Herregud, det är ju... Där är han! - Heil Hitler!
-Snälla monsieur de Bascher, kom ner nu. -Vänta, jag kommer ner.
Straffar du mig?
Gör åtminstone nåt bra för din kropp.
Du säger att allt är bra, att du bara festar.
Minns du ens när du inte var full eller hög senast?
-Det gör inte jag. -Det är åldern. Du börjar bli gaggig.
Du är ingen tonåring och jag är inte din pappa.
Jag vill bara hjälpa dig.
Det kan inte fortsätta så här.
Hur skulle det kunna bli annorlunda, Karl?
Jag skulle kunna gå upp tidigt och sluta dricka, men hur fyller jag sen mina dagar?
Ska jag påbörja ännu en roman?
Vänta på att det är dags att prata med dig?
Att du misslyckats med en film betyder inte att du är värdelös.
Jag vet, jag är bra på mycket. Det är det som är sorgligt.
Jag lyckas inte göra nåt av det.
Men det är lugnt. Jag försöker acceptera att jag aldrig blir bättre än så här.
Då gör det inte lika ont.
Vad kan jag göra?
Vad du kan göra för mig?
Ta mig långt härifrån.
Under kokospalmerna.
Så att vi kan börja om från början.
Herrskräddare i Rio de Janeiro.
Jag skulle kunna inspirera dig.
Eller ännu bättre: du lär mig hur man gör.
Men allvarligt talat?
Jag är allvarlig.
Det skulle rädda mig.
Jag går nu. Diane och Xavier väntar.
-Det är de som drar ner dig. -Nej, de håller mig sällskap.
Tack för soppan.
Monaco!
Inga kokospalmer, men...
...det är soligt och ligger vid havet.
Är du rädd att vänstern ska vinna? Skatteflykt?
För att få dig på fötter igen. Det är inte omöjligt.
-Du har knappt tid för dig själv. -Jag tar dig till Monaco.
Jag ska ta hand om dig.
När du vill.
-Madame Grès. -Det var länge sen!
-Tack, Jean-Jacques. Te, tack. -Javisst, madame.
-Ynglingen från Patou... -Jag har kommit långt sen dess.
-Och jag är kvar än. -Och ni går fortfarande hit till Raphaël.
Min ateljé ligger alldeles intill.
Nå? Jag är idel öra.
Tack för att ni ville träffa mig. Jag vet att ni är upptagen.
Skulle ni, som ordförande för FHCM-
-stödja Chloés ansökan om att bli ett haute couture-hus?
Varför det?
-Haute couture tråkar ju ut er, säger ni. -"Idiot är den som aldrig ändrar sig."
Branschen är sig lik, till och med värre än förr, och ni är alltjämt tysk.
Jag tog med några plagg. Vi gör redan haute couture, sett till tyger och teknik.
Att få det erkännandet skulle bara bekräfta det vi redan gör.
Som om haute couture bara handlade om sömnad.
Det är en religion, inte en teknik. Strävan efter perfektion.
Ni älskar mode.
Av 200 haute couture-hus finns det bara 20 kvar.
Jag tillför nytt blod.
Två ateljéer: skrädderi och klänningssömnad. 20 sömmerskor...
30 privatvisningar per år, två offentliga. Minst 25 plagg per kollektion.
Och om fyra år kan vi kalla oss haute couture-hus.
-Misslyckas ni, åker ni ut. -Jag är redo.
Kommer Pierre Bergé att ställa till problem?
Jag ska se till att det inte blir problem.
Minsann... Visa mig era klänningar.
-Han kommer att göra det. -Nej.
Det vet du inte. Han verkar ha förstått att du behöver det.
Visst. Han prioriterar ju ofta mig...
Monaco består ändå bara av rika gamlingar och falska aristokrater.
Jag måste vara tapper och lämna honom.
Jag är verkligen feg.
Ibland tror jag att du lever så hårt för att se om han tänker rädda dig.
Ge honom en sista chans. Sviker han dig, slutar du hoppas och lämnar honom.
Och gör vad? Vart ska jag ta vägen?
Inte vet jag. Det är du stor nog att komma på själv.
Jag måste gå.
Är du nöjd med ditt liv?
Jag är fri.
Ja, och ensam.
Vet du vad mitt starkaste minne av dig är?
När du kom hem från Saigon med våra föräldrar och jag hämtade er.
Du kände mig inte och hade aldrig träffat mig.
Jag stod och väntade vid landgången.
Jag såg en liten kille komma rakt emot mig med öppna armar: "Min syster, min syster!"
Det är min bild av dig.
Den glädjen skulle jag vilja se igen.
-Skulle ni kunna signera er klänning här? -Javisst. Är det till er?
Ja.
-Varsågod. -Tack.
-Här? -Ja.
Så där, ja. Jag måste gå nu. Hej då!
Hej, Thierry.
Absurt! De bär Thierry Mugler-plagg, men vill att jag ska signera dem!
Tryck bara ditt namn tvärs över plaggen nästa gång, så lär de sälja som smör.
Bra idé! Om inspirationen tryter, gör jag det.
Jean Paul, vänta! Vi gör entré tillsammans!
-Vilken sida står du på? -I livet? Den där det blåser medvind.
-Stöttar du oss mot reaktionärerna? -Vi får se.
Skynda på, tack.
Mina damer och herrar...
God morgon.
Låt oss börja. Vi har alla mycket att göra, så vi kör i gång direkt.
Jag vill börja med att sätta ett utgiftstak för våra modevisningar.
Vi har modevisningar, inte pyrotekniska shower-
-med modeller som hissas ner från ovan, och så vidare.
Varför inte?
En visning är till för att visa upp kläder som ska bäras, inget spektakel.
Vi diskuterar gärna, men ingen har nånsin lagt sig i era visningar.
Så varför måste vi lyda?
Ni är inte ensamma, vilket ni nya inte tycks fatta.
Vi kan era argument. Om vi försvagar er, försvagas hela den franska modevärlden.
Ja, och era visningar får färre besökare.
Jag hade 3 000, varav 400 journalister, på min senaste visning.
Så jag kan kosta på mig att förlora några.
Ja, ditt modehus är nytt och spännande, men är du odödlig?
Förnya era visningar om de är omoderna.
Måste man lyda gårdagens beslutsfattare för att få vara med här?
Är vi omoderna, kan vi inte gärna be dem att också bli det.
Tack.
Men vem ska bestämma? I stället för det gamla gardet-
-borde kanske de som återuppfinner dagens mode bestämma dess framtid.
Jag anser inte att det gamla gardet nödvändigtvis bör bestämma över det nya.
Hör på!
Det handlar inte om gamla och nya, utan om visa och dåraktiga - om pengar.
Lagerfeld, jag trodde ändå att du hade huvudet på skaft.
Vi kan väl prata om saken, Pierre?
Min dörr står öppen.
-God kväll, Geoffrey. -Herrn, monsieur de Bascher väntar.
-Sen länge? -Hela eftermiddagen.
Men jag måste gå nu. - Geoffrey, min rock.
Här...
MONACO - NÄSTA ELDORADO FÖR DE RIKA?
Där ska vi fota.
-När? -Snart.
Vad hindrar dig?
Sluta tvivla.
Han börjar bli otålig, herrn.
Beklagar, samtal från amerikanska Vogue... Jag kunde inte avbryta.
-Kaffe? -Nej.
Du köper tyger från samma leverantör som vi.
Så du skulle aldrig ha slösaktiga visningar som de där spolingarna.
Vad håller du på med?
Slå dig ner.
Hur mår Yves?
Hur så?
Du har visst fått Met i New York att ha en retrospektiv utställning om honom.
Är vi här för att prata om Yves eller Thierry Mugler och hans gäng?
Yves mår inte bra.
Det är allmänt känt. Han skapar inget längre, utan citerar bara sig själv.
Och du vill att han hyllas på ett museum innan den sorgliga sanningen avslöjas.
Du gör honom till en gud för att prestige skänker glans även när man slutat glänsa.
-Intressant teori. -Jag vill föreslå en uppgörelse:
Att du går med på att Chloé erhåller status som haute couture-hus.
-Nej. Varför skulle jag göra det? -För att du behöver mig.
De unga lyssnar inte på dig, för de gillar dig inte.
Du kan inte påtvinga dem nåt längre. Yves förlorar sin talang-
-och du därmed din makt. Det är därför du höjer rösten på mötena nu.
Jag kan prata med dem.
Jag kan övertyga dem om att de blir starkare med oss än mot oss.
Precis som jag kan övertyga dig.
Nej.
Om de lämnar organisationen förlorar du kontrollen över dem för gott.
Vill du få göra haute couture?
Få dem i så fall att fortsätta förhandla och acceptera enröstsprincipen.
Och du röstar förstås emot dem.
Och du låter mig vara i fred.
-Hallå? -Det är jag. Vi måste prata.
-Kom hit, då. -Hellre hos mig.
Nej, vill du prata, kommer du hit, okej?
Polisen! Öppna!
Polisen!
Överraskning!
Skål för Monacoresan! Hipp, hipp, hurra!
-Okej, okej! -Försiktigt!
Hallå där, snygging!
Ett glas, tack!
Drick, drick!
Jag älskar er! Fixar ni fest åt mig nu?
Jag, då? På kinden. Ja, det är klart att vi gör!
-För att skapa bra vibbar. -Nej, för att få dig att stanna.
-Här... -Kom igen.
Titta, hon är galen i honom.
Kolla bara!
När jag var tolv såg jag Diane i "Vem är det?".
Diane de Beauvau-Craon. Se på henne! Och jag sa till min bror:
"Hon ska bli min fru." - Tur för dig att drömmen inte blev sann.
Men det blir alltid mina, så passa dig!
Nu har vi att göra...
Är det inte självaste Karl Lagerfeld? Vad gör ni här?
-Inget. -Inget? Nej, nej.
Nu kommer ni inte undan. Jacques blir glad att se er. Vi firar er flytt till Monaco.
Jacques! Karl är här!
Karlito!
-Har ni avskedsfest? -Ja, det var en överraskning.
-Kan vi prata? -Javisst, prata på, bara.
Jag har hittat en lägenhet.
-En lägenhet? -I Monaco.
Ett helt våningsplan med två ingångar. 300 kvadrat med havsutsikt.
I samma hus som Francis Bacon och Helmut Newton.
Vad flott!
Den behöver bara fräschas upp lite och möbleras, men den är fin.
-Några gästrum? -Flera.
-Vad ska vi göra där? -Spela bort Karls pengar.
Vänta, kom hit.
Det är en fin lägenhet. Du kommer att trivas där.
Du kan åka dit i morgon, om du vill, och börja renovera den.
Jag kommer och hälsar på när jag kan.
Så du...?
-Kommer du och hälsar på? -Ja, så ofta jag kan.
Jag lovar att komma, Jacques.
Det kommer att göra dig gott att komma bort, men du får inte bli besviken.
-Jag måste jobba. Jag kan inte lämna allt. -Nej, det är klart.
Vill du ha nåt att dricka eller dra en lina? Vill du ha en speedball?
Nej, du vill kanske gå hem? I så fall går du hem.
-Jag har nåt annat att erbjuda dig också. -Vad då? Sälj drömmar till mig. Kom igen!
-Kom igen! -Jag vill adoptera dig.
Jag menar allvar. Det skulle bli som ett officiellt band mellan oss.
Så att du inte behöver tvivla längre.
Det...
Gå!
-Makalöst! Ni är här, men... -Ta dig i arslet!
God morgon.
Den är inget för mig.
Haute couture är en fantastisk möjlighet. Det är vad Chloé behöver.
Det angår mig inte. Jag är inte majoritetsägare.
Det är Lenoir som bestämmer, och han håller med dig, så...
Är du missnöjd, så är det för att du inte ser hur det ligger till.
-Är det här vad du har blivit? -Ja, nån som försöker rädda ditt modehus.
Första gången du var här var du knäckt.
Du hade jobbat med haute couture i tio år och fått höra att du inte dög.
Du gjorde klumpiga teckningar.
Du la till allt fler detaljer i brist på geniala idéer.
Jag tog dig under mina vingar.
Andra såg dålig tysk smak, men jag såg en ung man som sprutade ur sig idéer.
Jag trodde på dig. Jag köpte en av dina klänningar, och sen flera.
Till slut lät jag dig ta över mitt hus.
Och jag är här. Och jag slåss för dig.
-Jag har offrat mycket för dig. -Nej.
Du utnyttjar mig för att få göra haute couture igen-
-och visa dina små lekkamrater...
...att de inte skulle ha skrattat åt dig.
Allt det här... 18 års samarbete för det här.
Jag har gett Chloé allt. Om du gjort mig till delägare, vilket jag förtjänade-
-hade jag inte behövt gå bakom ryggen på dig.
Karl.
Det viktigaste av allt är vänskapen.
Tillit.
Och kärlek.
Hur som helst... Nu får du göra din haute couture-kollektion-
-men utan min hjälp, så får vi se hur det går.
Det är vidbränt, Diane.
-Jag har aldrig lärt mig laga mat. -Hur kan man misslyckas med äggröra?
Ja tack.
-Vad är klockan? -Jag vet inte.
Tack.
Xavier har gått.
-Hur slutade kvällen? -Du kräktes.
Jaså? Lille Jacques...
Hela kvällen sa du att du var en stor nolla.
Prata inte om det.
Varför säger du såna saker?
För att jag pratar strunt, Diane.
Lämna honom om du inte är lycklig.
-Jag kan bara inte. -Varför inte?
-För att jag är en nolla. -Vad du är jobbig!
Snygg, men jobbig! Varför är du en nolla?
-För att du inte har nåt jobb? -Jobb skiter jag i. Det är inte det.
Jag... Jag hade velat...
...göra nåt...
...med min begåvning.
Göra nåt med sin talang och sitt liv.
Hör du inte hur småborgerlig du låter?
Du heter ju Jacques de Bascher de Beaumarchais.
Det är inget man hittar på.
Att lyckas här i livet är för vanligt folk. För såna som...
...Karl Lagerfeld, Yves Saint Laurent och såna strebrar.
Låt dem köpa slott och antika möbler för att låtsas att de har fin bakgrund.
Du är redan nån.
Du duger precis som du är.
Du behöver inte bli nåt.
Vad gör du?
Inget.
-Jag har ögonen på dig. -Har du?
Tack för att ni kom. Det är en seger att alla är tillbaka vid bordet.
Jag vågar tro att vi ska hitta en kompromiss-
-så att var och en fritt kan sköta sitt, men i solidariskt samförstånd.
Jag föreslår därför att alla i tur och ordning får yttra sig-
-utan att bli avbrutna. Därefter kan vi rösta.
Vi kom tillbaka hit för att vi trots allt är en del av modevärlden.
Men vid senaste mötet fick jag intrycket att det kanske finns flera olika världar.
Kanske behövs det flera bord? För om vi har äkta modeskapare på ena sidan-
-och oss på den andra-
-det vill säga vi som gör skräp och bara står för underhållningen-
-lär vi aldrig komma överens.
Thierry, ingen här har sagt att ni gör skräp.
Vi är unga, men kan läsa mellan raderna, så var uppriktig för en gångs skull.
-Då har ni lyssnat ouppmärksamt. -Nej.
Jag leder organisationen med omtanke och öppet sinne, men stadgarna är som de är.
-Jag kan inte ändra dem. -Det är inte en fråga om stadgar.
Organisationen bildades före er tid. Reglerna måste följas.
-Ni klamrar er fast vid era privilegier. -Det handlar inte om det.
Det har jag faktiskt rätt att poängtera.
Karl?
Vi behöver din röst.
Ja!
-Suveränt! -Gratulerar!
Snyggt hugg i ryggen.
Du tänkte ändå inte hålla löftet. Hellre dör du än låter mig göra haute couture.
Kyparen kommer strax. Det förvånar mig alltid med lyxhotell.
De är flotta, men saknar kypare som kan sitt jobb.
Förlåt, jag är hungrig och törstig.
Det var på tiden... Irriterande!
-Varsågod. -Tack.
Jag ångrar redan mitt val.
-Ta några pommes frites av mig. -Nej.
Jaha...
Här sitter vi nu.
Ni liknar Ludvig II, visste ni det?
Karl Lagerfeld, prêt-à-porter-modets legosoldat.
Jacques de Bascher.
Och det får räcka.
Kommer ni hit ofta?
Det är första gången jag är här. Ja.
På semester med min...
Det här behovet att sätta namn på allt...
-"Att definiera är att begränsa." -Citerar ni Oscar Wilde?
Så ni känner till Oscar Wilde?
När läste du senast en bok för nöjes skull?
När Marilyn Monroe fortfarande levde, tror jag.
-Jag ska ge dig en läslista. -Nej.
Inte?
Inte den här gången. Nej.
Spontan, som vi säger.
Spontan.
Det får ta den tid det tar för att allt ska bli bra igen.
Okej.
-Här! -Sluta!
-När ska vi träffa arkitekten? -Klockan tre.
-Några samtal? -Ja, ett till er. Jag antecknade numret.
Ursäktar du mig?
-Modehuset Chloé. -Rosemarie, hade du ringt?
Ja, förlåt. Jag vet att jag inte ska ringa och störa när ni är bortrest...
Det pratas om er schism med madame Aghion.
-Och? -Det spred sig snabbt.
Ni har fått ett erbjudande. Jag faxar över det.
Tackar ni ja till det, följer jag med.
Och jag vet att flera av sömmerskorna också gör det.
Okej.
Skicka det till mig.
Chanel söker ny konstnärlig ledare.
Ägarna vill träffa er den 8 juni 17.00 på Reform Club i London.
Översättning: Lotta Rossi