Jeg arbejdede for Boston politi i 38 år.
Jeg lærte mange ting.
Men det vigtigste var...
...hvis folk vil skade andre, finder de måder at gøre det på.
Vi gør alt, vi kan for at forhindre tragedier, men...
...der er en side af folk, som ingen nogensinde ser.
KAPITEL I HVID HAT, SORT HAT
Jeg har løbet 59 maratonløb.
Og Boston er verdens bedste maraton.
BILLY EVANS POLITIDIREKTØR - BOSTON POLITI
Det er et forårsritual. Det er omkring påske.
Byen bliver levende. Blomsterne blomstrer.
Alle ser frem til Patriots' Day.
Det er en lokal helligdag i Boston.
Alle kommer ud og ser maratonløbet.
Det er en stor dag. Det er specielt.
Massachusetts er et af de eneste steder, der fejrer Patriots' Day.
Det er fantastisk, for der er meget historie her.
Det er en stor fornøjelse at komme tilbage til en by,
hvor min accent er normal.
Folk i Boston er fra Boston. Boston er meget stolt.
Beboerne i Boston er verdens bedste folk.
- Vi gjorde det! - Fuck dig!
De kan være irriterende med deres sport.
Kom så, Bruins!
Men maratonløbet er stort i Boston.
Det er det ældste maraton i Amerika,
og det mest velansete.
Det er en festlig dag. Folk gør en stor ting ud af det.
De stopper togene, busserne. Gaderne er fyldt med folk.
Jeg tog til maraton hvert år,
med den samme gruppe af venner,
for at se min kæreste Kevin løbe.
Jeg troede aldrig, jeg skulle løbe et maraton.
Jeg løb ikke, før jeg var 42.
Men det føles som en fest.
Alle hepper på hinanden.
Vi er alle ens den dag.
Startlinjen er i Hopkinton, 42 km væk.
Og så ender du i byen til sidst.
Du når frem, og alle er glade, og ønsker dig held og lykke.
Folk er bare så søde.
Byen Hopkinton er helt klar.
Mottoet er, "Det hele starter her," og det kan mærkes.
At komme med til Boston er en bedrift.
Du tilmelder dig ikke bare. Du skal kvalificere dig,
og det er dit livs højdepunkt, hvis du løber i Boston.
Charles River, midt i Boston.
Det er en del af en stor fejring.
15. APRIL 2013
Den dag var jeg med i den første bølge.
2013 BOSTON MARATON
Og Boston Maraton er allerede i gang.
Hele Boston Maraton forestillingen er i gang, men nogle gange...
Det er som alle andre maratoner. Alle er glade.
Det kunne ikke være mere perfekt.
Jeg træner med min far! Han løber lidt med mig.
- Sig hej, far. - Hej.
Min ven Krystle og jeg var sent ude,
fordi vi havde festet lidt for meget aftenen før, og kom sent op.
Og se der.
Boston Maraton løber lige forbi Fenway Park,
som snart tømmes, når Red Sox og Rays er færdige,
og endnu flere tusinde rammer gaden.
De siger, at en halv million mennesker ser Boston Maraton
på gaderne her i New England.
Krystle havde aldrig været der,
fordi hun altid tog til Red Sox kampen.
Nu ud mod venstre. Den bold rammer væggen.
Pedroia løber baserne rundt på vej mod den sidste.
Kastet kommer for sent. Red Sox vinder! En kampvinder på Patriots' Day.
Den dag gik Krystle og jeg på sidegaden,
og nu var vi her på det perfekte sted, målstregen.
Du ser ned på Boylston Street fyldt med folk.
Flag fra alle lande.
Jeg havde taget et billede af flagene ved målstregen
og lagt det ud på Facebook.
Vi skrev med vores venner, og de sagde, "Kom og mød os!"
Men vi sagde, vi ville blive, for at få et godt billede af Kevin,
når han krydsede målstregen. Så vi blev der.
Og jeg husker altid, da jeg drejer til venstre
ned ad Boylston Street, og ser målstregen.
Og lige så ondt som du har, hepper publikum på dig.
At have min familie der, at have mit politi der.
Det giver dig gåsehud.
Jeg gennemførte på tre timer og 35 minutter, hvilket jeg...
...var ret tilfreds med.
Derefter hoppede jeg ind i min bil, og kørte hjem til South Boston.
Lige den her dag var det begyndt at tage til.
Der kom flere løbere.
Vi begyndte at heppe på folk, "Godt gået!"
Jeg elsker bare atmosfæren. Jeg elsker den jubel, der er.
Det er en stor gadefest.
Vi stod der og ventede på Kevin,
og venner, der fulgte ham, sendte mig en besked om,
at Kevin havde fået krampe et sted oppe i Cambridge,
og han ville komme lidt senere over målstregen.
"Vi står fantastisk. Vi burde blive her."
Åh gud.
Det er fucked op herovre.
8:33. Noget er lige eksploderet ved målstregen.
UCC, hørte jeg det rigtigt?
Ja, det er bekræftet.
To bomber er lige gået af på Boylston og Exeter.
NUL TIMER MANDAG
EN TIME MANDAG
- Vanessa! - Hvad fanden?
- Nej! - Hvad fanden?
Jeg husker, jeg vågnede på fortovet.
Der var en frygtelig lugt.
Mine ører ringede så slemt, at jeg ikke rigtig kunne høre.
På det tidspunkt var det bare kaos.
Jeg så mig omkring...
...og skrigene var skrig af rædsel.
Okay?
Bare gå den vej.
På et tidspunkt var der en kvinde, og jeg kiggede på hendes ben, og sagde,
"Wow, det ser slemt ud."
Jeg måtte stoppe blødningen,
og havde kun mit bælte.
Jeg tog bæltet af, og spændte det om hendes ben,
for at stoppe blodet.
Der var snak i radioen om,
at der kunne være en tredje bombe.
Vejen er blokeret for sekundære bomber!
Jeg ringede til min daværende kæreste. Jeg sagde, jeg elskede ham.
Undskyld.
Og bad ham fortælle min mor, jeg elskede hende.
Og så døde forbindelsen.
Jeg kunne se blod overalt,
og min fod vendte sidelæns, og den var brækket.
Men jeg lå ved siden af Krystle, og jeg holdt hendes hånd.
Hun lignede en kludedukke.
Det var der hele virkeligheden af det, der skete, for alvor sank ind.
Det var forfærdeligt.
Okay, hvad angår eksplosionerne, så bekymr dig ikke om det.
Det var virkelig højt.
Jeg kan huske, at et helt hold kom for at hente mig,
og spurgte om mit navn, og jeg kunne ikke svare.
Da de satte mig i ambulancen,
løb en dame op til mig og sagde, "Her er din telefon."
Og jeg tog telefonen, og lagde den i lommen,
men det var ikke min telefon.
Det var Krystles telefon, og så husker jeg ikke andet.
25 MINUTTER EFTER EKSPLOSIONERNE
Vi vil give jer nogle nyheder fra Boston.
Vi kan forstå, at der har været mindst to eksplosioner nær målstregen
ved Boston Maraton.
Vi viser jer nogle live billeder fra en helikopter lige nu.
Det lader til, at der er sket en tragedie i Boston, Massachusetts i eftermiddag.
Vi ved ikke, hvad der eksploderede. Vi ved ikke, om der var en ulykke.
Vi ved ikke, om nogen sprang noget.
Da jeg så mig omkring, var det kaos.
Og nogen nævner,
at nogen var...
...død.
På det tidspunkt prøvede vi at få de mest akutte patienter på hospitalet.
Jeg blev stoppet nær målstregen.
Og der var politibetjente, der sagde, at løbet var aflyst.
Løbet er slut. Det er slut. Maratonet er slut.
De sagde, der var en bombe eller noget.
Det er det, jeg ved... Men ingen vidste noget.
Løb!
Og alle gjorde alt for at komme væk.
Jeg ringede konstant til Karen, men kom ikke igennem.
Jeg vidste, at det var et problem. Et stort problem.
Kom så! Alle ned den her vej. Det er tid til at kalde det. Kom så!
Hvor er det, vi skal tage hen?
Efter maratonløbet var jeg tilbage i South Boston,
og en af mine sergenter kom løbende ind og sagde,
"De fortæller mig, to bomber gik af ved målstregen."
Jeg siger, "Hvad? Det kan ikke... Det kan ikke passe. Jeg var der lige før."
Jeg sprang i min bil, og tændte mine sirener.
Og da jeg kom over 4th Street Bridge,
kunne jeg se folk græde.
Jeg kunne se, det ville være forfærdeligt.
Da jeg ankom,
mødte jeg kommissær Davis, som også lige var kommet tilbage.
Jeg trådte ud af bilen, og så snart min fod ramte jorden,
kunne jeg mærke granatsplinter.
Og så så jeg skaden på den anden side af gaden.
Mængden af blod og kropsdele på jorden,
var noget, jeg aldrig havde set før.
Kom! Af sted! Hele vejen op.
At se ødelæggelsen,
at se de unge lig ligge på gaden,
det er noget, jeg aldrig glemmer.
Det ramte mig,
at det måske var et terrorangreb, og det var ret overvældende.
Vi havde ingen anelse.
Du tænker mange ting,
og hvor starter man?
Jeg har været journalist i mere end tre årtier.
Når en situation som denne opstår, uden fortilfælde i Bostons historie,
prøver man som journalist at finde svar til dit publikum.
Jeg skyndte mig til stedet, mens de stadig satte gul tape op.
Og der var en antagelse om, at det kunne være større
end bare eksplosionen.
Det var en situation, der påvirkede alle.
Arsagen til eksplosionen er endnu ukendt.
Alle prøver at forstå, hvad der skete.
Vi sad i restauranten. Der var to store brag.
Et blødere og et hårdt, og det var virkelig forfærdeligt.
Det lød som en kanon,
men det var så stærkt, at min hat næsten røg af.
Jeg ved ikke, om de siger, det er en ulykke eller ej.
Ingen ved, hvad der skete,
og politiet havde meget forvirring at tage sig af.
- Han... - Er han løber?
Ja. Han taler ikke engelsk, og vi kan ikke finde ham.
Politibetjenten kom hen og sagde,
"Kom væk herfra. Vi ved ikke, hvad der ellers kan ske."
Vi begynder at få mange rapporter om bomber over hele byen.
Og så var der en mistænkelig brand i JFK-biblioteket.
Det skete så hurtigt efter de to eksplosioner.
Kan det mon være forbundet?
To bomber var gået af.
Alle troede, der ville komme tre.
Vores værste frygt var endnu et angreb.
Det er helt nyt det her, og jeg vidste, jeg skulle bruge hjælp.
Så jeg kontaktede Rick DesLauriers.
SPECIALAGENT - FBI
Nogle af mine kollegaer beskriver mig som en, der vurderer ting.
Jeg vurderer ting ned i detaljen.
Og prøver at forstå,
hvad der udgør den bedste løsning.
EN TIME MANDAG
TO TIMER MANDAG
Da jeg ankom til Boston,
var første prioritet at sikre, at der ikke var flere bomber dernede.
Men først skulle gerningsstedet sikres.
En kilometer af Boylston Street skulle spærres af,
og så en blok ud på både nord- og sydsiden.
Det var bare ren ødelæggelse. Et blodbad.
Ofrenes blod var stadig på fortovet.
Da jeg så på gerningsstedet, indså jeg, at der var tasker overalt.
De er alle en potentiel bombe.
Vi måtte sende bombeteknikerne derned
og søge efter sekundære bomber.
Vi havde bombe-hunde.
Vi gennemgår rygsække og butiksfacader.
Vi eftersøgte stadig scenen.
Bombeholdet begyndte at sikre stedet,
så resten af analytikerne kan komme på banen.
Da vi etablerede, at der ikke var sekundære bomber på pladsen,
ringede vi til statsanklager Carmen Ortiz.
Hun ville være ansvarlig for retsforfølgelsen af bombemændene.
TO TIMER MANDAG
Da jeg så ødelæggelsen,
stod jeg bare med kuldegysninger.
Det så ud til at være en terrorhandling.
Vi kunne se skrotmetallet, kuglerne, blodet.
Vi vidste, det var en slags bombe, der var gået af.
Vi sendte tropper til Logan lufthavn for at få fat i folk,
der kunne have billeder i deres kamera.
Det var der, vi satte Black Falcon terminalen op,
som et sted at behandle beviser.
BLACK FALCON TERMINALEN
Det her sted var meget vigtigt, da det var et sikkert, velliggende sted,
til indsamling og behandling af beviser,
og sende det til Quantico, Virginia.
Der var så mange beviser.
Vi var på et andet niveau, end jeg havde set før.
Det var den største sag, byen nogensinde har set,
og vi anede ikke, hvem der var ansvarlig.
Så vi sendte efterforskere ud for at afhøre de sårede.
Jeg har granatsplinter i mit ben, mine hænder,
og jeg fik forbrændinger, men jeg er velsignet.
Nogle af patienterne har allerede fået traumatiske amputationer på stedet.
Deres ben er sprængt af.
Så fik vi en rapport om en mistænkelig person,
der blev ført tilbage på skadestuen.
Denne fyr, en saudiarabisk statsborger, kom ud af røgen.
Han er såret og i tæret tøj.
Da politiet går hen mod ham,
ser han dem komme, og han har en telefon i hånden,
og han smider den på jorden, og smadrer den.
Mobiler kan være detonatorer.
Der er en person i varetægt.
Han er en saudiarabisk statsborger, der var tæt på eksplosionen.
Jeg tænker, "Er han en af dem?"
FIRE TIMER MANDAG
Noget af det første man hørte, var, at en saudisk statsborger var mistænkt.
Det blev antaget, at det kunne have med Al-Qaeda at gøre.
I over ti år har dette land været på vagt overfor det næste angreb.
I dag kom det.
Han var såret, og politiet afhørte
den saudiske statsborger på hospitalet.
Vi talte med ham,
og havde SWAT-folk og efterforskere, der tog til hans hus.
Der var mistænkelige ting i huset,
officielle dokumenter, pas og sådan noget, der var problematisk.
Taget situationens alvor i betragtning, vil man gøre det på en lovlig måde,
så hvis beviserne fører til personen, du mener har begået forbrydelsen,
kan du bruge det i retten.
Politiet ransagede en udvekslingsstuderendes lejlighed,
som stak såret af fra eksplosionen,
men de fandt intet, og han er ikke mistænkt.
Han var bare et offer. Han havde intet med det at gøre.
Han var bare en saudier nær målstregen,
der levede i en tid med islamofobi.
Og der var helt sikkert visse fordomme om,
hvem der mon var ansvarlig.
Første dag gav os ingen mistænkte.
Der var et par spor, men intet konkret. Vi skulle holde pressekonference
og fortælle folk, hvad vi vidste om bombningen.
Jeg sagde til guvernøren, det kunne være terror,
så FBI vil med glæde lede efterforskningen.
Ærligt talt, var det sådan, "Ja, det gør I bare."
Men guvernøren bad mig holde pressekonferencen,
og jeg sagde, "Mig?"
Og jeg skulle have indset det, ikke?
Politikere kan ikke lide at give dårlige nyheder, og det er mit lod.
Lad mig give ordet til Ed Davis, politichef her i Boston.
Tak, guvernør.
Kl. 14:50 var der samtidige eksplosioner,
langs ruten, nær målstregen, for Boston Maraton.
Folk skal være rolige, men de bør forstå,
at det er en igangværende begivenhed,
og vi har brug for al den information, vi kan få.
Jeg sagde, "Hvis I har billeder, så send dem."
Hvis nogen så noget omkring hændelsen,
bedes de ringe til os.
Ofte ser nogen, hvad der skete, og indser,
"Åh gud, han sagde, at han ville gøre noget. Jeg må ringe til politiet."
Beskriver I det som et terrorangreb lige nu?
Guvernør Patrick sagde, det var et angreb. Er det et terrorangreb?
Vi er ikke definitive omkring det endnu,
men du kan drage dine egne konklusioner ud fra, hvad der skete.
Som borger og journalist føltes det som en terrorhandling.
Nogle kritiserer FBI for ikke at kalde det et terrorangreb med det samme,
men vi måtte indsamle beviserne.
FEM TIMER MANDAG
SEKS TIMER MANDAG
Den aften leder jeg efter Karen.
Jeg vidste ikke, hvad der skete,
og min datter siger,
"Kan vi sætte dig på Facebook med flagene?"
JEG BEDER TIL, HUN ER SIKKER.
JEG HÅBER, DU ER OK, OG SNART RINGER
Og Krystles kæreste, Joe, ringer.
Joe kommer og henter mig.
Han viser mig et billede af Karen og Krystle på jorden.
Det var allerede online.
Jeg kunne se deres ansigter. Det lignede, at livet var drænet fra dem.
Vi tog straks til hospitalet.
Vi når frem, og de siger, at Krystle er der.
De opererede på hendes ben. Det var slemt.
De prøver at redde det.
Men de siger, Karen ikke er der.
Og de kan ikke give nogen svar. De ved intet. Intet som helst.
De sagde, "Vi ved ikke, hvad vi skal sige."
De fortsætter.
Det gav ingen mening.
"I skal rundt til alle hospitalerne."
Så vi begynder at gå.
Der er ingen at se. Jeg har aldrig set noget lignende.
Boston er tom.
Vi ledte overalt. Vi ringede til alle hospitaler.
Ingen havde svar til os. Vi kunne ikke finde Karen nogen steder.
Jeg troede, Karen var død. Jeg var helt sikker.
Pludselig ringer telefonen.
De sagde, at Karen var på operationsbordet.
Jeg kunne ikke tro det. Jeg måtte se det med mine egne øjne.
Jeg tog tilbage til hospitalet.
Og jeg så Karen.
Da jeg vågnede, var Kevins det første ansigt, jeg så.
Jeg var glad. Jeg holdt hendes hånd, og klemte den.
Hun vidste ikke, hvad der skete,
og jeg sagde bare, "Alt skal nok gå."
Bare rolig. Jeg elsker dig.
"Jeg elsker dig, og alt skal nok gå."
Det var et mirakel.
TI TIMER MANDAG
11 TIMER TIRSDAG
Den første aften vidste vi, at vores bedste spor blev indsamlet på stedet.
Vi havde en stor sportsbegivenhed. Vi havde dækning fra de nationale medier.
Vi havde folk med mobiltelefoner og videokameraer overalt.
Det var der, Kevin Swindon kom ind.
Kevin Swindon var tilsynsførende for Cyber holdet
på FBI's kontor i Boston.
Min rolle var computer-kriminalteknik.
Vi vidste med det samme, at digitale medier
ville være en vigtig faktor for efterforskningen.
Telefonerne ringede ikke, men e-mailen var meget travl.
Til det punkt, hvor den var i fare for at blive fuld.
Titusindvis af e-mails.
Det, jeg ikke tog i betragtning, var mængden af digitale beviser,
der kom ind.
De får tusindvis af billeder, videoer fra iPhones.
Det ser ud som om, kl var ca. 15:38.
Der var over 125 telefoner fra Boylston Street.
Okay, vi nåede en kilometer af Boston Maraton!
Du godeste!
Hvad fanden?
Der var ingen spor.
Så vi ledte efter nogle spor i videoen.
Vi havde optagelser fra The Forum og Walgreens.
Vi havde optagelser fra banker. Fra alle forretninger langs ruten,
indsamlede vi alle de videoer, vi kunne.
Vi havde hundredtusindvis af videoer, men udfordringen med alt det video var,
at der er grænser for, hvor meget man kan behandle.
Hvis du har otte timers video, du skal gennemgå, tager det otte timer.
Vi havde flere hold, der gennemgik video.
Problemet var, at der var tusindvis af timer.
Udover det var udfordringen,
at vi ikke vidste, hvad eller hvem vi ledte efter.
Hvert minut der går, giver de ansvarlige mulighed for at slippe væk.
Jeg stod over for den mest intensive efterforskning,
som Boston Politi havde gennemført.
Da bomberne sprang,
var min familie og jeg på ferie i Arizona.
Jeg havde lige meddelt FBI, at jeg ville gå på pension.
OVERANSVARLIG SPECIALAGENT FBI
Det var først, da vi kom ind i Sedona, at min mobil sprang i luften.
Og det var der, jeg så billederne af bombningen.
Det var forfærdeligt.
Jeg har arbejdet med vold, narko, bander.
Mange vil kalde mig lidt af en lortemagnet.
Og da jeg så billederne fra bombningen...
...sagde min kone, "Ud og fang de mother-fuckere."
16 TIMER TIRSDAG
17 TIMER TIRSDAG
Det er det tætteste, man kommer på gårsdagens eksplosion ved Boston Maraton.
Sikkerheden er stram, som man ville vente.
Vi ved stadig ikke, hvem der står bag det, der skete i går eller hvorfor.
Der er ingen anholdelser. Og ingen mistænkte, vi kender til.
TRE MENNESKER DRÆBT, 176 SÅREDE
Kun to bomber blev fundet, og det er de to, der begge gik af.
De fandt ingen ueksploderede enheder.
Tirsdag formiddag gik indsamlingsholdene
i gang med at gå igennem gerningsstedet.
Der var bevismateriale oven på bygninger, vindueskarme, ovenpå biler.
Det var et stort gerningssted, og der blev trampet og sparket overalt.
Vi finder kugler, granatsplinter.
Den type granatsplinter man så, kunne ikke have været affald,
det var søm og kuglelignende genstande.
Det, de ser på, er, hvordan bomben blev sat sammen.
Hvad er materialerne? Hvad var sikringen? Hvad var detonatoren?
Der var makulerede rygsække i modsætning til en rygsæk, der blev ramt.
Det var rygsække, som vi troede havde holdt bomberne.
Bombeeksperter siger, "Det er en fjernstyret enhed."
Da vi indsamlede beviserne,
begyndte vi at samle puslespillet bag bomberne.
Den første bombe gik af tæt på målstregen.
Den anden bombe gik af 12 sekunder senere,
foran en restaurant kaldet The Forum.
Vores teori var,
at bomberne blev transporteret til stedet i rygsække,
og at det var trykkogerbomber med metalfragmenter indeni.
Trykkogerbomber er populære terrorvåben,
fordi delene kan købes forskellige steder.
Låget til trykkogeren, fra mandagens bombning,
er fundet på et tag i nærheden.
Slår det dig
som bærende kendetegnene for indenlandsk terrorisme?
Det er en terrorundersøgelse. Det her er terrorisme.
Og om politikerne er bekymrede om,
"Det lyder slemt. Det siger vi ikke."
Det er fint, men tag ikke fejl, vi efterforsker terrorisme.
Derfor har FBI kontrollen.
Terrorisme er et angreb, motiveret af en ideologi.
Ved angrebene på Boston Maraton kendte vi den ikke.
Men uanset hvem der var ansvarlig,
havde vi fundet rygsækkene, trykkogeren.
Vi fandt metalstykker fra indeni trykkogerne.
De var tydeligt designet til at lemlæste og dræbe.
Så vi følte, vi kunne fortælle folk,
at vi mistænkte et terrorangreb.
20 TIMER TIRSDAG
21 TIMER TIRSDAG
Godmorgen.
Mit nationale sikkerhedshold har lige informeret mig,
sammen med FBI Inspektør Mueller, om angrebene i Boston.
Og med det vi nu ved om, hvad der skete,
efterforsker FBI det som en terrorhandling.
Når som helst bomber bruges til at angribe uskyldige civile,
er det terror.
Vi ved ikke, hvem der gjorde det.
og folk bør ikke drage konklusioner, før vi har alle fakta.
Men tag ikke fejl, vi kommer til bunds i dette,
og finder ud af, hvem der har gjort det. Vi finder ud af hvorfor.
IMAM - BOSTONS ISLAMISKE TROSSAMFUND
9/11 var et vendepunkt for os alle.
Men især for muslimer.
Vi var chokerede over at se, hvad der skete.
Men der skete en forandring.
Til at føles som om, at vi pludselig var gerningsmændene.
Det var en svær tid.
Islams essens handler om at være et godt menneske.
Vi er her som amerikanere. Vi er her som en del af samfundet.
Men når du ikke kender til noget,
er din første reaktion at frygte det.
Og det var præcis, hvad der skete med muslimer.
GLEM ALDRIG
Tag hjem!
Kom væk herfra!
Tag hjem!
YOUSSEF EDDAFALI UNIVERSITETSSTUDERENDE
I tiden efter 9/11 var mobningen ondskabsfuld.
Det var konsekvent. Det var hver dag.
Og jeg skjulte konstant visse aspekter af mig selv,
når jeg...
...navigerede livet, stort set.
Jeg flyttede til Boston, da jeg var syv.
To uger før 9/11.
Børnene ville komme med falske bomber,
og løb væk og lavede tikkende lyde.
Så jeg skammede mig over at være muslim.
Da bombningen skete, gik jeg på college.
Jeg tænkte, "Bare det ikke har noget med islam at gøre."
Du kunne ikke undgå den synkende følelse af,
at det måske kan være begået af en...
...der er muslim.
Islamofobien var lige begyndt at fortage sig.
Jeg vidste straks, at de ville angribe islam.
22 TIMER TIRSDAG
23 TIMER TIRSDAG
Da vi fandt ud af, at det var terror,
lå regeringens fulde styrke bag jagten på bombemændene.
Vi vidste, hvor bomberne gik af.
Der var forretninger langs Boylston Street med overvågningskameraer foran.
Så vi vidste, at hvis vi kiggede på dem,
ville vi nok finde visuelle billeder af bombemændene.
Det første bevis var videodækningen fra The Forum.
De havde et udendørs kamera, der var placeret over en dør,
som havde en udsigt over, hvor den anden eksplosion gik af.
Og det behandlede vi meget hurtigt,
fordi vi vidste, at det kunne indeholde vigtige beviser for os.
Vi fik analytikere til at se videoen gentagne gange.
Spole tilbage, se det igen, spole tilbage.
Forbedrer.
Billede for billede.
Der var intet bemærkelsesværdigt ved videoen.
Men vi fik et opkald fra en borger, der sagde,
"Jeg var på den anden side af gaden, og har billeder, I måske vil have."
"Disse stillbilleder blev taget lige før eksplosionen."
Vi fik vores indsamlingshold til at hente billederne,
og det viste en pose på jorden.
Vi synkroniserede det med videoen fra The Forum,
som viste en person, der var højere end alle andre,
med hvid hat på.
Jeg ringede til Rick og sagde,
"Rick, du skal komme ind og se det her."
Kevin Swindon ringede. "Chef, jeg vil vise dig en video."
Man ser denne person med en hvid hat gå frem mod bomben,
og stoppe ved et træ foran restauranten.
Han står og kigger omkring som alle andre.
Så ser du ham smide en rygsæk ned på jorden og stå der.
Han tager vist billeder af løberne. Han skriver en besked.
Og så ser man rystelserne fra den første bombe, der går af.
Alle på kameraet kigger til venstre, og så går han hurtigt til højre.
Åh gud! Noget sprængte i luften. Der skete noget.
Og så snart han forlader kameraets synsfelt,
går den anden bombe af lige foran restauranten.
På det tidspunkt vidste vi, at vi havde en af bombemændene på video.
Vi kaldte ham Hvid hat.
38 TIMER ONSDAG
39 TIMER ONSDAG
Onsdag var næsten som en mørklægningsdag, for du hører ikke noget,
og så aflyser de en pressekonference, der skulle til at begynde.
Vi holder en pressekonference.
Vi skal bruge tid til at forberede os. Tak.
- Hvornår holder i den? - Jeg ved det ikke.
Vi valgte ikke at holde pressekonferencen,
fordi vi havde opdaget videobeviserne,
og skulle fokusere på det først.
Men jeg tror, det førte til mediespekulationer om,
hvad der måske foregik.
Politiet ville holde kortene tæt på kroppen.
Du så tomrummet blive fyldt på sociale medier.
Folk kiggede på billeder, der spurgte, "Hvad ved du om denne person?"
Problemet med det er selvfølgelig, at det er anklagende.
Folk blev udpeget,
og politiet i Boston fik mange falske ledetråde.
Nogen har lagt et billede af en skyggefigur,
der går på en tagtop.
Det lignede et billede af en afskyelig snemand.
Og så får vi et billede af en lille pose på banen,
hvor eksplosionen skete.
Og så lavede FBI en analyse og sagde, "Nej, det var Photoshop."
Det fjerner efterforskningsressourcer fra at jagte skurkene.
Men det dukkede op online.
Folk sad i deres stuer og legede detektiv på sociale medier.
Det blev også en mulighed for hadefuld opførsel
at sprede sig fra fordomsfulde folk til andre.
Folk vil sige, at det er islamiske terrorister.
DET ER HELT SIKKERT DE ARABERES SKYLD
Og det hjalp ikke, at højreorienterede figurer gav udtryk for det.
De fleste terrorister har været muslimer på det sidste.
De genantændte islamofobiens flammer i hele nationen.
Nyhedsmedierne hjalp ikke.
Vores kilder i denne historie har opfordret os til at kigge dybt i,
hvem denne saudiske statsborger er.
Selv efter han blev frikendt, pressede medierne
ham og endda også hans bofælle.
Ved du noget om bombeangrebene?
Har du noget med dem at gøre? Politiet kom til din lejlighed.
Så sagde de, at nogen var blevet
bragt til domstolen.
Forskellige medier rapporterer om, at en anholdelse er blevet foretaget.
Og der er hundredvis af folk uden for domstolen.
Journalister overalt. Det er kaos.
Jeg husker at sige, "Er han anholdt?" De sagde, "Nej, ikke hvad vi ved."
Der var en masse misinformation. Kamp om at være først med nyhederne.
Det næste jeg hører, er noget om en bombe i området.
Efter al den virvar fik vi klart signal,
og ansatte kunne gå ind og hente deres ejendele,
og retten lukkede for dagen.
Myndighederne understreger, de ingen har i varetægt.
Der var en masse misinformation derude.
Vi måtte fokusere på, hvad der var ægte, og hvad der ikke var.
52 TIMER ONSDAG
53 TIMER ONSDAG
På det tidspunkt havde vi visuelt fundet en af bombemændene.
Det næste var at samle flere videobeviser fra Boylston Street.
Vi ville se, om der var andre spor, der kunne hjælpe med at identificere dem.
Det næste stykke bevis, vi fik adgang til,
var en video fra en virksomhed,
på hjørnet af Boylston Street, der hedder Whiskey's.
Fra videoen kunne vi synkronisere den
for at identificere Hvid Hat, på vej om hjørnet.
Men vi indså, der var mere i videoen.
Han var ledsaget af en anden herre med sort hat og rygsæk,
og de var sammen.
Det blev sin egen efterforskning. Vi har dem her.
Hvordan kan vi følge dem baglæns gennem videooptagelser?
Vi byggede en tidslinje mellem de to steder
med de forskellige digitale videooptagere.
Og så fulgte vi dem sådan,
fra de runder hjørnet ved Whiskey's og går hen mod restauranten.
Det blev tydeligt for os, at de to skjulte sig i mængden.
De havde ingen hætter. De skjulte ikke deres ansigter.
De kunne genkendes visuelt.
Det var to unge, hvide mænd.
De havde hatte på, solbriller.
Problemet er, at vi ikke vidste, hvem de var.
Dengang var ansigtsgenkendelses-software god,
hvis man havde et tydeligt ansigtsbillede.
Vi havde ikke den slags klarhed. De var kornede.
Nogle gange blev de taget på afstand.
Vi vidste ikke, hvem de var, og hvad deres motiv for bombningen var,
men vi havde øje på dem.
Rick DesLauriers ringede til mig,
og jeg tager derover så hurtigt som muligt.
Carmen Ortiz var der, og de startede videoen.
Og jeg kiggede på dem for første gang.
De spillede den igen og igen.
Da jeg så videoen, sagde jeg, "Vi har dem."
"Det er dem."
Det var slående for mig, hvor uskyldige de så ud.
Rygsæk over skuldrene, på vej ned ad gaden,
som enhver anden studerende.
Men vi vidste ikke,
hvem de var,
hvor de var,
eller om de var sammen med andre.
På det tidspunkt måtte vi beslutte os, hvad vi ville gøre med videobeviserne.
Lægger vi det ud til offentligheden, eller beholder vi den,
til at arbejde med, for at identificere dem?
Jeg synes, det var afgørende,
at vi offentliggjorde billederne.
Men der var ikke enighed ved bordet.
Der var delte meninger om,
hvornår de skulle offentliggøres og offentlighedens hjælp søges.
Mit første indskud er ikke at holde informationen hemmelige.
Jeg mente, at hvis vi offentliggjorde det,
ville vi have dem på nogle timer.
Jeg blev mødt med tavshed.
FBI prøver at kontrollere situationer. Det er sikrere, hvis vi kan.
Hvis du frigiver billederne, fortæller du dem, at du ved,
hvem de er, og du sender dem måske på flugt.
Det er muligt, at nogen ville stikke af, hvis de så billederne blev offentliggjort.
Og hvad så?
Folk ved, hvem der begik disse forbrydelser og vil hjælpe os.
Vi har et billede af to personer.
Er det bare dem? Eller er det større?
Vi mente ikke, der var andre bombemænd.
Men vi måtte finde ud af, om der var medsammensvorne, der støttede dem.
Vi ved ikke, hvad det er, så hvis vi går live med billeder...
...kontrollerer vi intet.
Risikoen og den potentielle skade kan være enorm.
Enhver beslutning vi træffer,
især hvad angår offentliggørelse af beviser,
skulle godkendes af Carmen og justitsministeriet i Washington.
Carmen sagde, "Jeg har talt med ministeriet,
og vi offentliggør ikke de billeder."
Og jeg var ret ked af det.
Jeg synes, vi skulle vente.
Hvis vi havde gode spor, der kunne føre til disse individer,
ville det være bedre for at prøve at fange dem uvidende.
Og jeg sagde, "Fordi du skal vide, at hvis nogen kommer til skade,
offentliggør jeg den information."
Der blev stille.
Mødet sluttede, og jeg gik derfra alene.
52 TIMER ONSDAG
53 TIMER ONSDAG
Karen var ind og ud af bevidsthed,
men hun spurgte, hvad der skete med Krystle.
Første gang jeg kunne spørge, "Døde hun? Det ved jeg. Sig det. "
Det var der, de sagde, hun var død.
I dag blev endnu en af de døde identificeret.
29-årige Krystle Campbell fra Medford, Massachusetts.
Vi fandt ud af, at der var forvirring med Krystles telefon i Karens lomme.
Det var Krystles mobil jeg havde. Hendes familie ringede til den.
De spurgte efter Krystle, og de sagde, "Krystle er lige her,"
men det var faktisk Karen på operationsbordet, ikke Krystle.
Krystles kæreste dengang,
gik ind på operationsstuen og identificerede, at det var mig.
Jeg kan ikke forestille mig, hvordan Krystles familie havde det.
De sidder og tror, at Krystle har det fint,
og så vender alt,
det er bare utroligt.
Vi er knust over vores datters Krystles død.
Hun var et smukt menneske.
Og alle, der kendte hende, elskede hende.
Det var meget at bearbejde. Det var meget. Det er det stadig i dag.
Jeg forstår det ikke.
Det knuser mit hjerte at tænke på dem, der mistede livet.
Jeg tog det meget personligt, og ville finde de ansvarlige.
Men torsdag morgen
kom præsident Obama og hans kone til byen.
Ud over at lede efter dem, der gjorde det her,
havde jeg et besøg fra præsidenten.
Hver gang en præsident kommer til din by, selv på en god dag, er det en opgave.
Vi har 11 politidistrikter. Vi er omkring 1800 uniformerede betjente.
Og mit job er at sende dem hen, hvor de er mest krævede.
Ressourcerne var noget, vi var bekymrede for.
Det var vores mest intense forberedelse til et præsidentbesøg,
fordi der var en trussel mod præsidenten.
De sagde, at præsident Obama ville komme og møde mig.
Jeg husker, jeg tænkte,
"Jeg har lige mistet min ven. Jeg vil ikke dele min sorg."
"Jeg holder lav profil, og prøver at få det bedre."
Han kom ind. Han er en slående figur.
Han siger, "Vi får de skiderikker."
De ville skræmme os,
terrorisere os,
for at ryste os fra de værdier, der gør os til amerikanere.
Det burde være ret klart, at de valgte den forkerte by.
Ikke her i Boston.
Og til denne tid næste år vender verden tilbage
til denne store amerikanske by, for at løbe hårdere end nogensinde,
og for at heppe endnu højere for det 118. Boston Maraton.
Regn med det.
Jeg syntes, hans tale var meget kraftfuld og tilføjede til hele ugen,
hvordan vi alle skulle mødes og finde ud af, hvad der skete.
Det er ikke et sted, du kan skræmme folk,
og det repræsenterer, hvad du skal gøre,
når du er under pres.
Det var en distrahering...
...men det tror jeg, byen havde brug for.
Den fjerde dag havde vi en lækage.
Et af medierne havde billederne.
En mediestation fra Boston ville udgive fotografierne,
og det gjorde mig vred på det tidspunkt.
Jeg mener...
Det var for stort til at kontrollere.
Vi skulle bare træffe de bedste beslutninger, vi kunne...
...under skiftende omstændigheder.
Der var gået fire dage.
Der var intet sket.
Og vi har intet at arbejde med.
Kun billederne.
Vi besluttede, at det bedste var
at offentliggøre videobeviserne før medierne gjorde.
Jeg var lettet over, at det ville ske.
Tænkte nogen,
"Ed er den eneste, der ville udgive dem?"
Det ville jeg aldrig gøre i en sådan efterforskning.
Jeg aner ikke, hvordan de kom ud.
Senere samme dag hører man, at der er indkaldt til en særlig pressekonference.
Mine kilder har fortalt mig, at der har været et betydeligt gennembrud i sagen.
Hvis du kigger bag mig, kan du se, de har stillet stilladser ud.
Jeg går af vejen, for de forbereder sig til pressekonferencen nu.
Pressekonferencen var pakket.
Det var den mest fyldte pressekonference i hele min karriere.
Før jeg gik ud på scenen til den pressekonference,
havde jeg aldrig følt mere pres i mit liv.
Det føltes, som hele verden var på mine skuldre.
Som barn, og selv på jurastudiet, var jeg bange for at tale offentligt.
Jeg ville hellere spille russisk roulette med fem kugler,
end stå på scenen og holde tale.
Men jeg vidste, jeg skulle holde den tale.
Den var ingen andres end min,
og jeg måtte komme igennem den for ofrene.
God eftermiddag. Jeg hedder Richard DesLauriers,
og jeg er specialagent for FBI's Boston-afdeling.
Vi forberedte talen grundigt.
Justitsministeriet gennemgik den for at sikre, at vi ikke sagde noget,
der bragte retsforfølgelsen i fare.
Efter en meget detaljeret analyse af foto, video og andre beviser,
udgiver vi billeder af de to mistænkte.
De er identificeret som mistænkte et og mistænkte to.
De lader til at være forbundet.
Hvis du ser dem, så kontakt politiet.
Hvis du ved noget om bombningerne eller mændene her,
så ring til nummeret, der står på billedet.
Med mediernes hjælp bliver billederne spredt direkte til millioner verden over.
Vi betragter dem som væbnede og ekstremt farlige.
Ingen bør nærme sig dem.
Ingen bør forsøge at anholde dem, undtagen politiet.
Mange tak.
Sort hat, Hvid hat.
Det er dem, vi leder efter. De var klare mål.
Med det samme tager folk billeder, og bruger deres telefoner,
og får informationerne ud til offentligheden.
FBI offentliggør billeder af sine to mistænkte
i Boston Maraton-sagen.
Et øjeblik, som folk havde ventet på.
Nu ser vi billederne. De beder om offentlighedens hjælp.
Det skulle tydeligvis skylle de mistænkte ud.
Og det var også tydeligt, at politiet var under pres.
Vi var sikre på, at offentligheden ville identificere dem og fortælle, hvem de var.
De er de mest eftersøgte mænd i Amerika i aften. Se med her.
FBI afslørede i dag mistænkte et og mistænkte to.
...to mistænkte, og bad offentligheden hjælpe med at identificere dem,
som de beskrev som bevæbnede og farlige.
Efterforskerne prøver at sætte navne på billederne.
En ven ringede til mig. Klokken var tre om morgenen.
Han sender mig et billede af Hvid hat, Sort hat.
Han er sådan, "Hey, ligner det ikke Dzhokhar?"
Og jeg siger...
"Forstår du betydningen af, at du peger på ham?"
"Ved du, hvad du siger lige nu?"
"Det er ikke Dzhokhar."
Vi var livreddere sammen.
Han var kaptajn på wrestlingholdet.
Den rolige, populære dreng.
Det var så utænkeligt, at jeg overbeviste ham om, det ikke var ham.
Og så endte samtalen sådan, "Ja, nej, du har ret. Det er umuligt."
Nu må jeg leve med forræderiet af at vide,
at en ven, som jeg holdt af og stolede på,
gjorde, hvad han gjorde.
Og det ødelagde mig.
Når du ser tilbage, hvordan har du det med billederne?
Ville du have ventet længere, eller var det den rette beslutning?
Jeg mener...
Det, der skete, var præcis det, vi ikke ønskede skulle ske.
Åh gud. Alle enheder svar. Betjent nede. Alle enheder.
Høje eksplosioner!
Tekster af: Steffen Pope Altenburg