Jeg var i Boston-politiet i 38 år.
Jeg lærte mye.
Men det viktigste var...
Dersom folk vil skade andre, finner de måter å gjøre det på.
Vi gjør vårt beste for å forhindre tragedier, men...
Det finnes sider ved folk som ingen ser.
BOSTON-BOMBEREN
KAPITTEL 1 HVIT CAPS, SVART CAPS
Jeg har løpt 59 maraton.
Og Boston er verdens beste maraton.
POLITISJEF I BOSTON-POLITIET
Det er et vårritual. Det er rundt påsketider.
Byen kommer til live. Blomstene blomstrer.
Alle ser frem til Patriots' Day.
Det er en lokal fridag i Boston.
Alle kommer og ser på maratonen.
Det er en stor og spesiell dag i byen.
Massachusetts er en av de få stedene som feirer Patriots' Day.
Det er fantastisk, for det er mye historie her.
Det er en stor glede å komme tilbake til en by
der aksenten min regnes som normal.
De som bor i Boston er fra Boston. Er mye Boston-stolthet.
Det er ingen bedre folk i verden for meg enn innbyggere i Boston.
- Klarte det! - Dra til helvete!
De kan være motbydelige når det gjelder sport.
Kom igjen, Bruins!
Men maraton er en stor greie i Boston.
Det er Amerikas eldste maraton,
og det viktigste.
Det er en veldig festlig dag. Det er en stor greie for folk.
De stopper togene og bussene. Gatene er fulle av folk.
Jeg dro på maraton hvert år,
med den samme vennegjengen
for å se kjæresten min Kevin løpe.
Jeg trodde aldri jeg ville løpe maraton.
Jeg løp ikke før jeg var 42.
Men det er flott. Er som en fest.
Alle støtter og heier på alle.
Alle er like den dagen.
Startstreken er i Hopkinton, og det er 42 km unna.
Så er du ferdig i byen. Du kommer dit,
alle smiler og ønsker deg lykke til.
Folk er bare så snille slik.
Byen Hopkinton er helt klar.
Deres motto er: "Alt begynner her" og du føler det i lufta.
Å få bli med i Boston, det er en bragd.
Du melder deg ikke bare på. Du må kvalifisere deg,
og du er på toppen av livet ditt om du får løpe i Boston.
Boston sentrum, Charles-elven.
Alt del av en stor Patriots' Day-feiring.
15. APRIL 2013
Den dagen fikk jeg løpe i den første puljen.
Og Boston Maraton er allerede i gang for noen.
Boston Maraton-showet er nå i gang, men noen ganger...
Er som alle andre maratoner. Alle er fornøyde.
Kunne ikke vært en mer perfekt dag.
Jeg trener med far! Han løper litt med meg.
- Si hei, far. - Hei.
Min venn Krystle og jeg startet sent
fordi vi hadde festet litt for mye kvelden før, og sto opp sent.
Og se på det.
Boston Maraton går rett forbi Fenway Park,
som snart tømmes når Red Sox og Rays er ferdigspilt
og tusenvis av folk kommer ut i gatene.
De sier at en halv million mennesker ser på Boston Maraton
på gata her i New England.
Krystle hadde aldri vært på maraton
fordi hun alltid var på Red Sox-kampen.
På vei mot venstre felt. Ballen gikk til himmels.
Pedroia løper rundt basene og er på vei tilbake.
Kastet blir for sent. Red Sox vinner! En seier på Patriots' Day.
Den dagen gikk Krystle og jeg i sidegatene
og kom til det mest perfekte stedet, målstreken.
Du ser ned Boylston-gaten fylt med folk.
Flagg fra alle land.
Jeg hadde tatt et bilde av flaggene ved målstreken
og lagt det ut på Facebook.
Vi tekstet med vennene våre, og de sa: "Kom og møt oss!"
Men vi sa vi ville bli
fordi jeg tror vi kan få et flott bilde av
Kevin som krysser målstreken. Så vi ble der.
Vil alltid huske at jeg tok til venstre inn på Boylston
og så målstreken fem kvartaler unna.
Du har vondt, men publikum heier på deg.
Å ha familien min der, å ha politiet der.
Det gir deg gåsehud.
Jeg løp på tre timer og 35 minutter, og jeg var
veldig glad for det.
Så hoppet jeg i bilen min og kjørte hjem til sydlige Boston.
Denne dagen begynte det å ta seg opp litt.
Kom flere løpere til mål.
Vi begynte å heie på folk: "Bra. Du klarte det!"
Jeg elsker atmosfæren. Jeg elsker heiingen som finner sted.
Det er som en stor gatefest.
Vi sto der og ventet på Kevin,
og venner som sporet ham, sendte en melding
om at Kevin hadde krampe et sted i Cambridge,
så han ville komme litt senere over målstreken.
Og vi sa: "Vi har en bra plass. Vi burde bli her."
Herregud.
Dette er helt jævlig.
8-33. Noe eksploderte ved mållinjen.
UCC, hørte jeg rett?
Ja, jeg bekrefter det.
To bomber gikk av ved Boylston og Exeter.
00 TIMER MANDAG
01 TIME MANDAG
- Vanessa! - Hva i helvete?
- Nei! - Hva i helvete?
Jeg husker jeg våknet på fortauet.
Det var en fryktelig lukt.
Ørene mine ringte så ille at jeg ikke hørte noe.
Alt var bare kaos akkurat da.
Jeg så meg rundt, og...
skrikene var av skrekk.
Ok?
Bare gå den veien.
Det var en kvinne på et tidspunkt, og jeg så beinet hennes, og bare:
"Jøss, det ser fælt ut."
Jeg måtte stoppe blødningen på et vis,
og hadde bare beltet.
Tok av meg beltet og tok det rundt beinet hennes
for å stoppe blødningen.
Det var snakk på radioen
om at det kunne være en tredje bombe.
Veien er sperret for sekundære enheter!
Jeg ringte kjæresten min. Jeg sa til ham at jeg elsket ham.
Beklager.
Ba ham si til mamma jeg var glad i henne.
Og så...
døde telefonlinjen.
Jeg så blod overalt,
og foten min var vridd sidelengs, og den var brukket.
Men jeg var ved siden av Krystle og holdt hånden hennes.
Hun så ut som en filledukke.
Det var da jeg begynte å forstå hva som egentlig hadde skjedd.
Det var forferdelig.
Ok, når det gjelder eksplosjonene, ikke tenk på det, ok?
Det var veldig høyt.
Jeg husker at en hel gruppe med folk kom for å hente meg.
Spurte om navnet mitt, og jeg kunne ikke si det.
Da de la meg i ambulansen,
løp en dame bort til meg og sa: "Frue, her er telefonen din."
Og jeg tok telefonen og la den i lomma,
men det var ikke telefonen min.
Det var Krystles telefon, og så husker jeg ikke mer.
25 MINUTTER ETTER EKSPLOSJONENE
SISTE NYTT
Vi har nå siste nytt fra det som skjer akkurat nå i Boston.
Vi har forstått at det har vært minst to eksplosjoner like ved målstreken
for Boston Maraton.
Vi viser dere nå direktesendt video fra et helikopter.
Ser ut til å være en stor tragedie
som har skjedd i Boston i Massachusetts i dag.
Vi vet ikke hva som eksploderte. Vi vet ikke om det var en ulykke.
Vi vet ikke om noen sprengte noe.
Da jeg så meg rundt, var det kaos.
Og noen nevnte at
det var noen der som hadde...
gått bort.
Vi prøvde akkurat da å få de mest akutte pasientene til et sykehus.
Jeg ble stoppet ved målstreken.
Og politimenn sa at løpet er avlyst.
Løpet er slutt. Det er over. Maratonen er over.
De sa det var en bombe eller noe.
Det var det jeg, du vet... Ingen visste noe som helst.
Løp!
Alle fortet seg for å komme ut av byen.
Prøvde å ringe Karen, men telefonene fungerte ikke.
Jeg visste at det var et problem. Et stort problem.
Kom igjen! Alle ned denne veien. Folkens, på tide å dra hjem. Kom igjen!
Hvor skal vi dra?
Etter maratonen var jeg tilbake i sydlige Boston,
og en av sersjantene mine kom løpende inn og sa:
"De forteller meg at to bomber akkurat gikk av ved målstreken."
Jeg bare: "Hva? Det kan ikke... Det kan ikke ha skjedd. Jeg var der nå."
Jeg hoppet i bilen og satte på sirenene.
Da jeg kjørte over 4th Street-brua,
så jeg folk som gråt.
Jeg kunne se at dette ville bli forferdelig.
Da jeg ankom åstedet
møtte jeg politimester Davis som også akkurat kom tilbake.
Jeg gikk ut av bilen, og så snart foten traff bakken,
kjente jeg vrakrestene der.
Deretter så jeg skadene bortover gaten.
Mengden blod og kroppsdeler på bakken var
noe jeg aldri hadde sett før.
Gå, nå! Kom igjen! Helt opp.
Å se den ødeleggelsen,
og å se de unge likene ligge på gata,
er noe jeg aldri vil få ut av hodet mitt.
Det slo meg akkurat da
at dette kan være et terrorangrep, og det var ærlig talt overveldende.
Ante ikke hva vi skulle tro.
Det er så mye du tenker på, og...
Hvor begynner du?
Jeg har vært journalist i mer enn tre tiår.
Når du får en slik situasjon, uten sidestykke i Bostons historie,
prøver du som journalist å finne svar,
som gravejournalist, for ditt publikum.
Jeg hadde skyndt meg til åstedet, mens de enda satte opp gul tape.
Det ble antatt at dette kunne være noe mye større
enn det som akkurat hadde skjedd.
Dette var en situasjon som skremte alle.
Vi vet ikke årsaken til eksplosjonen.
Alle prøver å forstå hva som skjedde.
Vi var i restauranten. Det var to store bomber.
En liten, og en veldig stor, og det er forferdelig.
Hørtes ut som et kanonskudd,
men trykket blåste nesten av meg hatten.
Jeg vet ikke hva de sier, om det er en ulykke eller ikke.
Ingen visste hva som skjedde,
og politiet måtte håndtere mye forvirring.
- Er... - Ikke en løper?
Ja. Han snakker ikke engelsk, og vi finner ham ikke.
Politiet kom bort til meg og sa:
"Kom deg vekk herfra. Vi vet ikke hva som kan skje."
Vi begynner å høre rykter om bomber over hele byen.
Og så var det en mistenkelig brann på JFK-biblioteket.
Dette skjedde like etter disse to eksplosjonene.
Kan dette henge sammen?
Vi hadde to bomber alt.
Alle trodde det ville bli tre.
Vår verste frykt var det neste angrepet.
Vi var i nytt terreng, og jeg visste jeg trengte all hjelp jeg kunne få.
Så jeg kontaktet umiddelbart Rick DesLauriers.
LEDENDE SPESIALAGENT FRA FBI
Medarbeiderne mine beskriver meg
som en som vurderer ting.
Jeg vurderer ting veldig nøye.
Jeg prøver å forstå
hva som må til for å få best mulig løsning.
01 TIME MANDAG
02 TIMER MANDAG
Da jeg ankom Boston,
var førsteprioriteten å sørge for at det ikke var sekundære bomber.
Men kunne ikke det før vi sikret åstedet.
Hadde en kilometer av Boylston å avsperre,
og et kvartal på hver side, nord og sør for Boylston.
Var et forferdelig åsted. Du så blodbad overalt.
Det var enda blod fra ofrene på fortauene.
Da jeg så over åstedet, innså jeg at det var bager overalt.
Enhver av dem kunne vært en bombe.
Vår oppgave da var å sende bombeekspertene våre dit
for å lete etter sekundære enheter.
Vi hadde bombehunder.
Vi gikk gjennom ryggsekker og butikkfronter.
Lette enda gjennom åstedet.
Bombegruppen begynte å sikre åstedet,
så resten av analytikerne kunne komme dit trygt.
Da vi fant ut
at det ikke var noen sekundære bomber der,
ringte vi statsadvokat Carmen Ortiz.
Hun ville til slutt være ansvarlig for å rettsforfølge bomberne.
02 TIMER MANDAG
Da jeg så på ødeleggelsen,
sto jeg bare der med en kaldfrysning ned ryggen.
Det virket absolutt som en terrorhandling.
Vi kunne se skrapmetallet, luftpistolkulene, blodet.
Vi visste at dette var en type bombe som hadde gått av.
Vi sendte soldater til Logan flyplass for å stoppe folk
som kunne ha bilder i kameraene sine.
Vi satte da opp Black Falcon-terminalen
som et sted for å kunne behandle bevis.
BLACK FALCON-TERMINALEN
Dette stedet var veldig viktig, som et trygt og praktisk sted
der vi kunne samle bevis, behandle dem
og fly dem til Quantico i Virginia.
Det var en enorm mengde bevis.
Var en annen skala enn noe jeg hadde sett før.
Var den største saken vi hadde hatt i denne byen,
og vi ante ikke hvem som stod bak.
Så vi begynte å sende etterforskere for å avhøre de skadde.
Jeg har splinter i baksiden av beinet, hendene mine,
og jeg fikk brannskader, men jeg var heldig.
Noen av pasientene har allerede fått traumatiske amputasjoner på åstedet.
Beina har blitt sprengt av.
Så fikk vi en rapport om en mistenkelig person
som følges til legevakten.
Denne fyren, som var saudiarabisk, kommer ut av røyken.
Han er oppskåret og har ødelagte klær.
Når politiet går mot ham,
ser han dem komme. Han har en mobiltelefon i hånden,
og han kaster den i bakken og knuser den.
De kan detonere bomber.
Det er en person som er i varetekt.
Han er en saudiarabisk statsborger som var nær eksplosjonsstedet.
Jeg tenker: "Er dette en av dem?"
04 TIMER MANDAG
Noe av det første du hørte
var at en saudiarabisk statsborger ble ansett som mistenkt.
Det ble antatt at dette kan være relatert til Al-Qaida.
I over ti år
har dette landet vært i høyspenn, på vakt mot neste angrep.
Vel, i dag kom det.
Han var skadet, og politiet forhørte
denne saudiaraberen på sykehuset.
Pratet med ham
og sendte en SWAT-gruppe og detektiver til huset hans.
Fant mistenkelige ting i huset,
noen offisielle dokumenter, pass, ting som var problematiske.
Med tanke på situasjonens alvor, vil du gjøre det på lovlig vis,
slik at hvis bevisene leder
til den du tror har begått forbrytelsen,
at du da kan bruke bevisene i retten.
De ransaket huset til en utenlandsk student
som ble skadet i eksplosjonen og så stakk av,
men de fant ingenting, og han er ikke en mistenkt.
Han var kun et offer. Hadde ingenting med det å gjøre.
Tilfeldigvis en saudiaraber i målområdet
som levde i en tid med islamofobi.
Ingen tvil om at det er en god del fordommer
om hvem som kan stå bak.
Ingen mistenkte etter første dag.
Hadde noen spor, men ikke noe konkret. Vi skulle ha pressekonferanse
for å fortelle folk hva vi visste om bombingene.
Sa til guvernøren at det kan være et terrorangrep
så FBI tar gjerne ledelsen i etterforskningen.
Ærlig talt, tenkte jeg bare: "Ja, bare ta det."
Men guvernøren ba meg om å holde pressekonferansen,
og jeg bare: "Meg?"
Jeg burde ha innsett det.
Politikere liker ikke å gi folk dårlige nyheter, så det ble meg.
La meg gi ordet til Ed Davis, politimester her i Boston.
Takk, guvernør.
Klokka 14:50 hadde vi flere eksplosjoner
langs ruten til Boston Maraton, like ved målstreken.
Folk bør forholde seg rolige, men de må forstå
at dette er en pågående hendelse, og forstå
at vi trenger all den informasjonen vi kan få tak i.
Jeg sa til folk: "Har dere bilder, send dem."
Hvis noen så noe under denne hendelsen,
må de ringe oss på 1-800-494-TIPS.
I slike saker ser ofte noen hva som skjer, og innser:
"Herregud, han sa til meg
han ville gjøre noe slikt. Jeg må ringe politiet."
Beskriver dere dette som et terrorangrep nå?
Guvernøren sa det var et angrep. Kan du si det var et terrorangrep?
Vi er ikke sikre på det akkurat nå,
men dere kan trekke deres egne konklusjoner basert på hva som har skjedd.
Som en borger og en journalist virket dette som en terrorhandling.
Noen kritiserer FBI for ikke å kalle det et terrorangrep med en gang,
men vi måtte samle bevisene.
05 TIMER MANDAG
06 TIMER MANDAG
Den kvelden lette jeg etter Karen.
Jeg ante ikke hva som skjedde,
og datteren min sa:
"Kan vi legge deg ut på Facebook med flaggene?"
BER OM AT HUN ER OK
HÅPER DU ER OK OG HØRER NOE SNART
Krystles kjæreste, Joe, ringer.
Joe kommer og henter meg.
Viser meg et bilde av Karen og Krystle liggende på bakken.
Det var på nettet allerede.
Jeg så ansiktene deres. Det så ut som om de var døende.
Vi dro til sykehuset med en gang.
Vi kommer dit, og de sier at Krystle er der.
Opererer beinet hennes. Beinet er ille.
De prøver å redde det.
Men de sier at Karen ikke er der.
Og de har ingen svar. De vet ingenting. Absolutt ingenting.
De sa:
"Vet ikke hva vi skal si."
Og de fortsetter.
Det ga ingen mening.
Og de sa:
"Dere må dra til alle sykehusene."
Så vi begynner å gå.
Det er ingen i gatene. Har aldri sett noe lignende.
Ikke en sjel i sikte i Boston.
Vi lette overalt. Vi ringte alle sykehusene.
Ingen hadde noe svar til oss. Vi fant ikke Karen noe sted.
Jeg trodde Karen var død. Ingen tvil.
Og plutselig ringte telefonen min.
De sa at Karen er i operasjonssalen.
Jeg kunne ikke tro det. Jeg måtte se det med mine egne øyne.
Jeg dro tilbake til sykehuset.
Og jeg så Karen.
Da jeg våknet, var Kevin den første jeg så.
Jeg var så glad. Hadde hånden hennes, holdt hånden hennes og klemte den.
Hun ante ikke hva som skjedde,
og jeg bare sa: "Alt vil gå bra.
Ikke vær redd. Elsker deg."
"Jeg elsker deg, og alt vil gå bra."
Det var et mirakel.
10 TIMER MANDAG
11 TIMER TIRSDAG
Den første kvelden
visste vi at våre beste spor ville bli videoer fra åstedet.
Vi hadde et stort sportsarrangement. Vi hadde nasjonal mediedekning der.
Vi hadde folk med mobiltelefoner og videokameraer overalt.
Var der Kevin Swindon kom inn.
Kevin Swindon var sjefen for Cyber-avdelingen
ved FBI sitt Boston-kontor.
Min rolle var datateknikk og digital kriminalteknikk.
Vi skjønte fort at digitale medier ville
være en viktig faktor i etterforskningen.
Telefonene ringte ikke, men e-postene rant inn.
Så mye at det var fare for at innboksen ville bli full.
Titusenvis av e-poster.
Det jeg ikke tok i betraktning, var det store antallet digitale
bevis som kom inn.
De fikk tusenvis av bilder, videoopptak fra iPhoner.
Ser ut som det ble rundt 3:38.
Det ble funnet over 125 telefoner i Boylston-gaten.
Ok, vi kom oss til 1,6 km i Boston Maraton!
Herregud!
Hva i helvete?
Det var ingen spor da.
Så vi lette etter videoer som ville gi oss noen ledetråder.
Vi hadde videoer fra The Forum og fra Walgreens.
Vi hadde videoer fra banker. Fra alle firmaer som var langs den ruten,
vi samlet inn alle de videoene vi kunne.
Hadde flere hundretusen videoer, men utfordringen med å se
gjennom så mye videobevis
er at det er begrenset hvor mye du kan sjekke.
Har du åtte timer video og du må gjennomgå det,
så tar det åtte timer å gjøre det.
Vi hadde mange lag som så gjennom videoene.
Problemet er at det var tusenvis av timer med video.
Utover det var utfordringen
at vi ikke visste hva eller hvem vi lette etter.
For hvert minutt som går
øker sjansen for at den ansvarlige slipper unna.
Vi stod overfor den mest intense etterforskningen
politiet i Boston noensinne hadde hatt.
Da bombingene skjedde
var jeg på ferie i Arizona med familien min.
Hadde varslet FBI om at jeg ville pensjonere meg.
ASSISTERENDE LEDENDE SPESIALAGENT - FBI
Det var ikke før vi kom til Sedona at mobilen min tok fullstendig av.
Det var da jeg så bildene av bombingen.
Det var forferdelig.
Har jobbet med voldskriminalitet, narkotika og gjenger.
Mange vil si jeg er en magnet for slikt.
Og da jeg så bildene fra bombingen...
sa kona mi: "Dra og fang de jævlene."
16 TIMER TIRSDAG
17 TIMER TIRSDAG
Dette er så nære du kommer
stedet for eksplosjonene på Boston Maraton i går.
Sikkerheten er meget stram, som forventet.
Vi vet enda ikke hvem som gjorde dette i går,
og enda ikke hvorfor.
Ingen arrestasjoner. Og ingen mistenkte etter det vi kjenner til.
TRE DREPT, 176 SÅRET
Bare to bombeenheter ble funnet, og det var de to som gikk av.
De fant ingen udetonerte enheter.
På tirsdag formiddag kom bevisinnsamlingslaget
for å gå gjennom åstedet.
Vi hadde bevis på toppen av bygninger, på vinduskarmer, oppå biler.
Det var et stort åsted, og det hadde blitt tråkket på og sparket overalt.
Vi fant luftpistolkuler, splinter.
De splintene de fant, kunne ikke ha vært ting som lå der alt,
for det var spiker og luftpistolkuler og lignende gjenstander.
Det de ser på er hvordan bomben ble satt sammen.
Hva var materialene som ble brukt? Hva var lunten? Hva var detonatoren?
De fant sprengte ryggsekker, i motsetning til ryggsekker som ble truffet.
Dette var ryggsekkene vi trodde bombene hadde vært i.
Bombeekspertene sa: "Dette er en fjernstyrt enhet."
Mens vi samlet inn bevis,
satte vi sammen puslespillet med bombene.
Første bomben gikk av ved målstreken.
Andre bomben gikk av 12 sekunder senere
foran en restaurant kalt The Forum.
Teorien vår var
at bombene ble transportert til stedene i ryggsekker,
og at det var trykkokerbomber med metallfragmenter inni.
Trykkokerbomber er populære terrorvåpen
fordi delene kan kjøpes i vanlige butikker.
Lokket til trykkokeren brukt i mandagens bombing
har blitt funnet på et nærliggende tak.
Slår dette deg
som noe som ligner innenlandsk terrorisme?
Dette er en terroretterforskning. Det er en terrorsak.
Og om politikerne er redd det
høres ille ut og ikke vil si det,
er det greit, men dette er en terroretterforskning.
Derfor leder FBI saken.
Terrorisme er et angrep motivert av en ideologi.
I Boston-bombingen visste vi ikke hva den var.
Men da, uansett hvem som var ansvarlig,
så fant vi ryggsekkene og trykkokerbombene.
Vi fant metallbiter inne i trykkokerne.
De var tydelig laget for å lemleste og drepe.
Så det var greit for oss å si til folk
at vi mente det var et terrorangrep.
20 TIMER TIRSDAG
21 TIMER TIRSDAG
God morgen.
Har blitt informert av mitt nasjonale sikkerhetslag,
inkludert FBI-direktør Mueller, om angrepene i Boston.
Og gitt det vi nå vet om det som skjedde,
etterforsker FBI det som en terrorhandling.
Når som helst bomber brukes mot uskyldige sivile,
er det en terrorhandling.
Vi vet ikke hvem som gjorde det, eller hvorfor,
og folk bør ikke trekke konklusjoner før vi har alle fakta.
Men det som er sikkert, er at vi vil komme til bunns i dette,
og vi vil finne ut hvem som gjorde dette, og hvorfor de gjorde det.
DET ISLAMSKE SAMFUNNET I BOSTON IMAM
11. september var et vendepunkt for oss alle.
Men spesielt for muslimer.
Vi var sjokkert over å se det som skjedde.
Det var definitivt en forandring.
Vi følte plutselig at det var vi som var gjerningsmennene.
Var en vanskelig tid for oss.
Essensen av islam handler om å være et godt menneske.
Vi er her som amerikanere. Vi er her som en del av samfunnet.
Men når du ikke vet noe om noe,
er din første reaksjon å frykte det.
Og det var akkurat det som skjedde med muslimer.
Dra hjem! Dra hjem!
Dra hjem!
Reis herfra!
Dra hjem!
I tiden etter 11. september var mobbingen fæl.
Det var vedvarende. Det var hver dag.
Og jeg skjulte hele tiden visse aspekter ved meg selv,
mens jeg...
navigerte i livet.
Jeg flyttet til Boston da jeg var sju.
To uker før 11. september.
Ungene pleide å gi meg falske bomber,
og løpe vekk og så lage tikkelyder.
Så jeg var skamfull over å være muslim.
Da bombingen skjedde, gikk jeg på college.
Husker jeg tenkte: "Ikke la dette ha noe med islam å gjøre."
Du kunne ikke unngå den vonde følelsen inne i deg
og tenke at dette kanskje hadde blitt gjort av en
som er muslim.
Islamofobi hadde akkurat begynt å minke.
Jeg visste straks at de ville skylde på islam.
22 TIMER TIRSDAG
23 TIMER TIRSDAG
Da vi fant ut at det var en terrorhendelse,
lette alle de føderale myndighetene
etter disse bomberne.
Vi visste hvor bombene gikk av.
Det var butikker langs Boylston-gaten
som hadde overvåkningskameraer.
Så vi visste at hvis vi sjekket dem,
ville vi trolig finne bilder av bomberne.
Det første gode beviset var videoen fra The Forum.
De hadde et utendørskamera over en dør,
som faktisk hadde utsikt til den andre eksplosjonen.
Og vi gikk gjennom det raskt
fordi vi visste at det kunne inneholde viktige bevis for oss.
Vi fikk analytikere til å se på den videoen om og om igjen.
Spol tilbake, spill den igjen, spol tilbake.
Forbedre den.
Hele natten, ramme for ramme.
Det var ingenting spesielt med videoen.
Men vi fikk en telefon fra en som sa:
"Jeg stod på andre siden av gata, og har noen bilder dere kanskje vil ha.
Disse bildene ble tatt rett før eksplosjonen gikk av."
Vi fikk folkene våre til å få tak i bildene
og et bilde viste en bag på bakken.
Vi synkroniserte tiden på det med videoen fra The Forum,
og det viste en person som var høyere enn alle andre,
med en hvit caps.
Ringte umiddelbart Rick og sa:
"Rick, du må komme til laben for å se dette."
Kevin Swindon ringte meg: "Sjef, jeg vil vise deg en video."
Du ser denne personen med en hvit caps gå frem mot bombestedet,
og stopper ved et tre foran restauranten.
Står der og ser seg rundt som alle andre.
Så ser du at han setter en ryggsekk på bakken, og blir stående der.
Ser ut som han tar bilder av folk som løper. Han tekster.
Og så ser du virkningene av den første bomben.
Alle på kameraet ser til venstre, og så går han raskt til høyre.
Herregud! Noe gikk i luften. Herregud, noe skjedde.
Så snart han forlater kameraets synsfelt,
går den andre bomben av rett foran restauranten.
Da visste vi at vi hadde video av en av bomberne.
Kalte ham Hvit caps.
38 TIMER ONSDAG
39 TIMER ONSDAG
Onsdag var nesten som en blackout-dag fordi du ikke hørte noe,
og så avlyste de en pressekonferanse som skulle til å begynne.
Det blir pressekonferanse.
Vi trenger mer tid til å forberede oss. Takk.
- Når blir den? - Jeg vet ikke når.
Vi avlyste pressekonferansen
fordi vi hadde oppdaget videobevisene da,
og vi måtte fokusere på det først.
Men jeg tror det førte til mye mediespekulasjoner
om hva som kanskje fant sted.
Politiet prøvde å holde informasjon tilbake.
Du så at det tomrommet ble fylt på sosiale medier.
Folk så på bilder og sa: "Hva vet du om denne personen?"
Problemet med slike spørsmål er at de er anklagende.
Folk ble utpekt og anklaget,
og politiet i Boston fikk mange falske tips.
Noen la ut et bilde av en fyr
som gikk på et tak.
Det så ut som et Sasquatch-bilde.
Og så får vi et bilde av en liten bag ved ruten
der bomben gikk av.
FBI analyserte det og sa: "Nei, det er endret i Photoshop."
Det tar etterforskningsressurser bort fra å finne gjerningsmennene.
Men slikt dukket opp på nettet.
Folk satt hjemme og lekte etterforsker på sosiale medier.
Det ble en mulighet for fanatikere
til å sole seg i sine egne antagelser og spre dem videre.
Folk sa dette så klart var islamske terrorister.
DETTE ER DEFINITIVT ARABERNES FEIL
Og det hjalp ikke at høyreekstreme folk gjentok dette.
De fleste terrorister har i det siste vært muslimer.
De tente islamofobiens flammer igjen over hele landet.
Nyhetsmediene hjalp ikke.
Kildene våre har oppfordret oss til å se nøye
på hvem denne saudiaraberen er.
Selv etter at han ikke var mistenkt, var media etter
saudiaraberen og romkameraten hans.
Vet du noe om bombingene?
Har du noe med dem å gjøre? Politiet kom til leiligheten din.
Så sa de noen hadde blitt brakt
til tinghuset.
Det er ulike medieoppslag om at en arrestasjon er gjort.
Nå er det hundrevis av folk utenfor tinghuset.
Det er journalister overalt. Det er kaos.
Husker jeg sa: "Sitter han i varetekt?"
De sa: "Nei, hørte ikke."
Det var mye feilinformasjon. Mye støy for å levere siste nytt.
Neste som skjer,
er at det muligens er en bombe eller noe sprengstoff i området.
Etter alt oppstyret og alt var klarert,
og ansatte fikk gå inn og hente eiendelene sine,
ble retten stengt for dagen.
Myndighetene sier at ingen mistenkte er i varetekt.
Det var mye feilinformasjon som ble generert.
Vi måtte fokusere på hva som var ekte og ikke.
52 TIMER ONSDAG
53 TIMER ONSDAG
På den tiden hadde vi visuelt identifisert en av bomberne.
Prioriteten var å samle mer videobevis
fra Boylston-gaten.
Ville finne ut om det var andre spor
som kunne bidra til identifiseringen.
Det neste kritiske beviset vi fikk tilgang til,
var en video fra en bedrift
som lå på hjørnet av Boylston, kalt Whiskey's.
Fra videoen klarte vi å synkronisere den
for å identifisere Hvit caps rundt hjørnet.
Men vi så at det var mer i videoen.
Han ble ledsaget av en annen fyr med en svart caps og en ryggsekk,
og de var sammen.
Det ble sin egen etterforskning. Vi hadde dem her.
Hvordan kunne vi følge dem bakover i tid gjennom videoopptakene?
Vi klarte å bygge en tidslinje mellom de to stedene
fra de ulike digitale videoopptakene.
Og spore dem idet de gikk
fra hjørnet av Whiskey's og mot Forum restaurant.
Det ble tydelig for oss at de to gjemte seg godt synlig.
De hadde ikke hetter. De skjulte ikke ansiktene sine.
De kunne gjenkjennes visuelt.
Dette var to unge, hvite menn.
De hadde på seg caps og solbriller.
Problemet var at vi ikke visste hvem de var.
Ansiktsgjenkjenningsprogrammer var den gangen
bra hvis du hadde et tydelig bilde av ansiktet.
Vi hadde ikke klare nok bilder. De var kornete.
Noen ganger var de tatt på avstand.
Ante ikke hvem de var,
og hva motivene for bombingen var,
men vi hadde bomberne i sikte.
Rick DesLauriers ringte meg
og ba meg komme så fort som mulig.
Carmen Ortiz var der, og de viste oss videoen.
Og jeg fikk se dem for første gang.
De spilte den om og om igjen.
Da jeg så videoen, sa jeg: "Vi har dem.
Dette er fyrene."
Det var slående for meg hvor uskyldige de så ut.
Sekk på skulderen, rusler ned gaten,
ser ut som alle andre ungdommer.
Men vi visste ikke
hvem de var,
hvor de var,
eller om de samarbeidet med andre.
Vi måtte da ta en avgjørelse
om hva vi skulle gjøre med det videobeviset.
Offentliggjør vi det, eller holder vi på det og fortsetter
å jobbe bak kulissene for å identifisere dem?
Jeg mente det var helt avgjørende
at vi offentliggjorde bildene.
Men alle var ikke enige i det.
Det var ulike meninger
om når man skulle offentliggjøre bildene og søke publikums hjelp.
Min impuls var å ikke holde informasjonen hemmelig.
Å publisere. Var sikker på at om vi gjorde det,
ville disse gutta bli tatt på et par timer.
Ble møtt med fullstendig stillhet.
I FBI prøver vi å kontrollere ting.
Tryggere om vi gjør det.
Hvis du publiserer bildene av bomberne, lar du dem vite at
du vet hvem de er, og du kan få dem til å flykte.
Det er mulig at hvis de så
bildene publisert, at de ville flykte.
Men hvem bryr seg?
Folk vet hvem som begikk forbrytelsene og de vil hjelpe oss.
Vi har et bilde av to personer.
Er det bare dem? Eller er det større?
Vi trodde ikke det var flere bombere.
Vi måtte finne ut
om det var noen samarbeidspartnere som støttet bomberne.
Vi vet ikke hva det er, så om vi publiserer bildene,
har vi ikke kontroll.
Risikoen og den potensielle skaden kan være enorm.
Etterforskningsvalg vi tok,
spesielt når det gjelder det å vise fram bevis til offentligheten,
måtte godkjennes av Carmen
og Justisdepartementet i Washington.
Carmen sa: "Jeg har snakket med dem,
og vi offentliggjør ikke de bildene."
Jeg var ganske opprørt over det.
Jeg tenkte vi skulle vente.
Hvis vi hadde gode spor som kunne føre oss til disse individene,
ville det vært bedre slik for å ta dem overraskende.
Og jeg sa: "For jeg vil at dere skal vite at hvis noen blir skadet,
offentliggjør jeg den informasjonen."
Det ble stille.
Møtet var over, og jeg forlot rommet alene.
52 TIMER ONSDAG
53 TIMER ONSDAG
Karen gikk inn og ut av bevissthet,
men hun spurte hva som hadde skjedd med Krystle.
Første gang jeg klart å si: "Døde hun? Jeg vet det. Dere må si det."
Var da de sa at hun hadde gått bort.
I dag ble en til av de døde identifisert.
29 år gamle Krystle Campbell fra Medford i Massachusetts.
Vi fant ut at forvirringen var på grunn av Krystles telefon
som var i Karens lomme.
Den mobilen jeg hadde i lomma, var Krystle sin.
Familien ringte den.
De spurte etter Krystle, og de sa: "Krystle er her",
men det var faktisk Karen som var i operasjonsrommet, ikke Krystle.
Kjæresten som Krystle var sammen med da, var den som
gikk inn i operasjonssalen og fant ut at det var meg.
Krystles familie, jeg kan ikke forestille meg hva de følte.
Sitter her hele natten. Krystle har det bra, og så plutselig
blir alt snudd på hodet, helt utrolig.
Vi ble helt knust da vår datter Krystle døde.
Hun var et flott menneske.
Og alle som kjente henne elsket henne.
Det var veldig mye å ta innover seg. Var mye. Det er det enda den dag i dag.
Jeg forstår det fremdeles ikke.
Knuser hjertet mitt å tenke på de ofrene som mistet livet.
Jeg tok det personlig og ville finne ut hvem som var ansvarlig for dette.
Men torsdag morgen
kom president Obama og kona til byen.
I tillegg til at vi lette etter gjerningsmennene,
måtte jeg håndtere presidentbesøket.
Når en president kommer til byen din på en god dag, er det litt av en oppgave.
Vi har 11 politidistrikter. Vi har rundt 1800 uniformerte betjenter.
Og det er min jobb å få betjentene dit de trengs mest.
Mangel på ressurser var noe vi var bekymret for.
Den mest intense forberedelsen til et presidentbesøk vi har hatt,
for det var økt fare for presidenten.
De sa at president Obama ville møte meg.
Husker jeg tenkte:
"Jeg mistet vennen min. Vil ikke dele sorgen min nå.
Vil ta det rolig og prøve å bli bedre."
Han kom inn. Han er en slående figur.
Han sa: "Vi skal ta disse jævlene."
De forsøkte å skremme oss,
å terrorisere oss,
å ta fra oss de verdiene som gjør oss til de vi er som amerikanere.
Det burde være helt klart nå at de valgte feil by å gjøre det i.
Ikke her i Boston.
På denne tiden neste år kommer verden tilbake
til denne flotte amerikanske byen for å løpe hardere enn noensinne
og for å heie enda høyere under Boston Maraton nummer 118.
Det kan dere vedde på.
Jeg syntes talen hans var kraftfull og kom i tillegg til hele den uken
om at vi alle måtte komme sammen for å finne ut hva som skjedde.
Dette er ikke et sted der du skremmer folk
og viser veldig bra hva du bør gjøre
når du er under press.
Det var en distraksjon,
men jeg tror byen trengte det.
Den fjerde dagen hadde vi en lekkasje.
Et av nyhetsbyråene hadde bildene.
En nyhetskanal i Boston ville publisere fotografiene
for folk, og det gjorde meg sint da.
Jeg mener...
Det var for stort til å kontrollere.
Vi måtte bare ta de beste avgjørelsene vi kunne,
ettersom omstendighetene skiftet.
Fire dager hadde gått.
Ingenting hadde skjedd.
Og vi hadde ingen bra spor enda.
Bare bildene.
Vi fant ut at det beste vi kunne gjøre
var å offentliggjøre videobevisene før media gjorde det.
Ærlig talt var jeg lettet over det.
Tenkte noen:
"Ed ville jo publisere?"
Ville aldri gjort noe slik i en sånn etterforskning.
Aner ikke hvordan det ble lekket.
Senere samme dag hører du at det har blitt innkalt til en pressekonferanse.
Kildene mine sa til meg at det hadde vært et stort gjennombrudd i saken.
Hvis du ser bak meg, ser du at de har satt ut disse staffeliene.
Jeg går ut av veien fordi de forbereder seg på pressekonferansen nå.
Pressekonferansen var fullsatt.
Var den mest fullsatte pressekonferansen i hele min karriere.
Før jeg gikk ut på den scenen...
Jeg hadde aldri følt så mye press før.
Følte hele verdens vekt på skuldrene mine.
Da jeg var liten, og selv på jusstudiet,
fryktet jeg å holde taler.
Heller spille russisk rulett med fem kuler,
enn å stå på scenen og tale.
Men jeg visste at jeg måtte holde den talen.
Det var ingen andres tale å holde,
jeg måtte være der for ofrene.
God dag. Jeg er Richard DesLauriers,
og jeg er spesialagent med ansvar for FBIs Boston-avdeling.
Talen var godt forberedt.
Sjekket av Justisdepartementet
for ikke å si noe som kunne ødelegge
for en straffeforfølgelse i saken.
Etter en detaljert analyse av bilder, videoer og andre bevis,
offentliggjør vi nå bilder av de to mistenkte.
De er identifisert som mistenkt 1 og mistenkt 2.
De ser ut til å være sammen.
Hvis du ser disse mennene, kontakt politiet.
Om du vet noe om bombingene eller mennene på bildene,
vennligst ring nummeret oppgitt ved bildene.
Med medias hjelp vil bildene umiddelbart bli
tilgjengelig for millioner av mennesker.
De antas å være bevæpnet og svært farlige.
Ingen bør nærme seg dem.
Ingen bør forsøke å pågripe dem, bortsett fra politiet.
Takk skal dere ha.
Svart caps, Hvit caps.
Dette er de vi leter etter. De var tydelige.
Umiddelbart er folk på telefonene sine, tar bilder,
og får denne informasjonen raskt til publikum.
FBI offentliggjør bilder av sine to mistenkte
i bombesaken ved Boston Maraton.
Et øyeblikk som folk over hele verden hadde ventet på.
Nå ser vi bildene. De ber om publikums hjelp.
Det var tydeligvis ment for å få ut de mistenkte.
Og det var også tydelig at politiet var under press.
Vi var sikre på at publikum ville identifisere bomberne
og fortelle oss hvem de var.
De er de mest ettersøkte i Amerika i kveld. Ta en titt.
FBI avslørte i dag mistenkt 1 og mistenkt 2.
...to mistenkte, og ba folk om å identifisere mennene
de beskrev som væpnede og farlige.
Etterforskerne prøver å sette navn på bildene.
En venn ringte meg. Klokken var 3 om natten.
Han sender meg et bilde av Hvit caps og Svart caps.
Han bare: "Ser ikke dette ut som Dzhokhar?"
Jeg bare:
"Først, vet du hvor alvorlig det er
at du utpeker ham?
Vet du hva du sier nå?
Det er ikke Dzhokhar."
Var badevakter sammen.
Han var kaptein på brytelaget.
Den rolige, populære gutten.
Det var så utenkelig at jeg overbeviste ham om at det ikke var han.
Og så endte samtalen: "Ja, nei, du har rett. Det er ikke mulig."
Nå måtte jeg leve med smerten i det å vite
at vennen som jeg brydde meg om og stolte på
hadde gjort dette.
Og det ødela meg.
I ettertid, hva tenker du om publiseringen av bildene?
Ville du ventet lenger, eller var det riktig avgjørelse?
Jeg mener, jeg...
Det som endte opp med å skje, var akkurat det vi ikke ville.
Herregud. Alle enheter svar. Betjent nede. Alle enheter.
Stor eksplosjon!
Tekst: Lars Erik Hauklien