Я працював у поліції Бостона 38 років.
І багато чого навчився.
Але найважливішим уроком було те,
що якщо хтось хоче нашкодити людям, він знайде як.
Ми робимо все можливе, аби запобігти таким трагедіям,
але у людей є й прихований бік, якого ніхто не бачить.
АМЕРИКАНСЬКИЙ РОЗШУК
ВИБУХИ НА БОСТОНСЬКОМУ МАРАФОНІ
ЧАСТИНА І БІЛИЙ КАПЕЛЮХ, ЧОРНИЙ КАПЕЛЮХ
Я брав участь у 59 марафонах.
І Бостон - найкращий марафон у світі.
БІЛЛІ ЕВАНС ЗАСТУПНИК НАЧАЛЬНИКА ПОЛІЦІЇ БОСТОНА
Це своєрідний весняний ритуал. Саме на Великдень.
Місто оживає. Квіти розквітають.
Усі чекають на День патріотів.
У Бостоні це місцеве свято.
Усі виходять на вулиці й дивляться марафон.
Це важливий день для міста. Особливий день.
Массачусетс - одне з небагатьох місць, де святкують День патріотів.
Це дивовижно, бо тут багато історії.
Дуже приємно повернутися в місто,
де мій акцент вважається нормальним.
Ті, хто живе в Бостоні - справжні бостонці. Великі патріоти міста.
Для мене немає кращих людей у світі, ніж мешканці Бостона.
- У нас вийшло! - Йдіть до біса!
Вони бувають дуже бридкими, коли йдеться про спорт.
Бруінз вперед!
Але марафон - велика подія для Бостона.
Це найстаріший марафон в Америці,
і наймасштабніший.
Цей день - велике свято. До цього ставляться дуже серйозно.
Зупиняють потяги, автобуси. На вулицях повно людей.
Я ходила на марафон щороку,
із тією ж компанією друзів. Ми ходили
подивитися, як біжить мій жених Кевін.
Чесно, я ніколи не думав, що пробіжу марафон.
Я не бігав до 42 років.
Але це чудово. Це як вечірка.
Усі підтримують і вболівають за всіх.
У цей день усі рівні.
Стартуємо ми в Гопкінтоні, це за 42 км.
А фінішуємо у місті. Ти добігаєш,
усі посміхаються, бажають тобі удачі.
Люди дуже приязні.
Гопкінтон у повній готовності.
Їхній девіз: «Усе починається тут», і це відчувається в повітрі.
Добігти до Бостона - велике досягнення.
Просто записатися замало. Треба пройти кваліфікацію.
І якщо ти пробіжиш цей марафон, це буде найбільшим твоїм здобутком.
Центр Бостона, річка Чарльз.
Це частина великого святкування Дня патріотів.
15 КВІТНЯ 2013 РОКУ
Того дня я зміг стартувати в першій хвилі.
БОСТОНСЬКИЙ МАРАФОН-2013
Для декого Бостонський марафон вже почався.
Бостонський марафон у всій своїй красі, але іноді...
Він схожий на всі інші марафони. Усі щасливі.
Кращого дня годі й бажати.
Тренуюся з татом! Він трохи зі мною пробіжить.
- Привітайся. - Привіт.
Ми з Крістл прийшли пізніше,
бо напередодні ввечері забагато гуляли й пізно встали.
Погляньте.
Бостонський марафон оминає Фенвей-Парк,
який скоро спустіє, коли «Ред Сокс» і «Рейс» закінчать гру,
і тисячі людей вийдуть на вулиці.
За оцінками, півмільйона людей дивиться Бостонський марафон
на вулицях Нової Англії.
Крістл ніколи не була на марафоні,
бо завжди ходила на ігри «Ред Сокс».
Тепер на ліву частину поля. М'яч вертають на поле.
Педроя, що бігає по базах, прямує в дім.
Запізній кидок. Перемога «Ред Сокс»! Вок-офф на День патріотів.
Того дня ми з Крістл пройшли сусідньою вулицею
і опинилися в найкращому місці біля фінішу.
Перед вами Бойлстон-стріт, де повно людей.
Прапори усіх країн.
Я сфотографувала прапори біля фінішної смуги
і опублікувала їх на фейсбуці.
Ми переписувалися з друзями, вони писали: «Підходьте до нас!»
А ми відповідали, що залишимося тут, бо тут вийдуть чудові фотки Кевіна
на лінії фінішу. Тож ми залишилися там.
Я часто згадую, як повернув ліворуч на Бойлстон-стріт
і за п'ять кварталів побачив фінішну лінію.
Тобі дуже тяжко, натовп тебе підбадьорює.
Там була моя родина, колеги з поліції.
Від цього мурашки по шкірі.
Я пробіг за три години 35 хвилин, і особисто я цим результатом
був задоволений.
Тоді я сів у машину і поїхав додому в Південний Бостон.
Того дня він потроху ставав жвавішим. Повз нас бігло все більше людей.
Ми почали їх вітати: «Молодець. У тебе вийшло!»
Обожнюю цю атмосферу. Обожнюю ці привітання.
Це схоже на велику вечірку.
Ми чекали на Кевіна,
а друзі, що стежили за ним, писали мені,
що у Кевіна десь у Кембриджі трапилися судоми,
і на фініші він буде трохи пізніше.
Ми вирішили: «У нас чудове місце. Ми залишимося тут».
О господи.
Тут якась фігня.
833. Біля фінішу щойно щось вибухнуло.
Я правильно почув?
Так, підтверджую.
Ще один пристрій щойно вибухнув на перетині Бойлстон й Ексетер.
ГОДИНА 00 ПОНЕДІЛОК
ГОДИНА 1 ПОНЕДІЛОК
- Ванессо! - Якого біса?
- Ні! - Якого біса?
Пам'ятаю, як оговталася на тротуарі.
Був жахливий сморід.
У вухах так сильно дзвеніло, що я нічого не чула.
Там був суцільний хаос.
Я озирнулася, і...
крики були жахливі.
Добре?
Ідіть туди.
Там була жінка, я глянула на її ногу і подумала:
«Овва, справи кепські».
Мені треба було якось зупинити кровотечу,
а в мене був лише ремінь.
Тож я зняла ремінь і наклала їй на ноги,
щоб зупинити кровотечу.
По радіо казали,
що може бути й третя бомба.
Дорогу закрито! Можливі ще вибухи.
Тоді я подзвонила своєму хлопцю. І сказала, що кохаю його.
Вибач.
Я попросила його передати мамі, що я її кохаю.
А потім...
зв'язок зник.
Я усюди бачила кров,
моя нога повернулася якось вбік. Вона була зламана.
Але я була поруч із Крістл і тримала її за руку.
Вона була схожа на ганчір'яну ляльку.
Саме тоді я збагнула усю реальність того, що сталося.
Це було жахливо.
Щодо вибухів, через це не хвилюйся.
Це було дуже голосно.
Пам'ятаю, як до мене підходили люди,
питали моє ім'я, а я не могла їм сказати.
Коли мене посадили до швидкої,
до мене підбігла жінка і сказала: «Пані, ось ваш телефон».
Я взяла телефон і поклала його в кишеню,
але це був не мій телефон.
Це був телефон Крістл, а потім я нічого не пам'ятаю.
25 ХВИЛИН ПІСЛЯ ВИБУХУ
ТЕРМІНОВІ НОВИНИ
У нас термінові новини про те, що зараз відбувається в Бостоні.
Наразі відомо, що біля фінішної лінії Бостонського марафону сталося
щонайменше два вибухи.
Ви бачите пряму трансляцію з гелікоптера.
Схоже, сьогодні в Бостоні трапилася
справжня трагедія.
Ми не знаємо, що саме вибухнуло. Ми не знаємо, чи це був нещасний випадок.
Можливо це був підрив. Невідомо.
Я озирнулася, навколо був хаос.
І поруч кажуть,
що там хтось...
помер.
У той час ми намагалися доставити найважчих пацієнтів до лікарні.
Мене зупинили біля фінішу.
Поліцейські сказали, що забіг скасовано.
Перегони завершено. Усе скінчено. Марафон скінчився.
Сказали, що там бомба чи щось схоже.
Ось що я... Але ніхто нічого не знав.
Тікайте!
Усі намагаються вибратися з міста.
Я дзвонив Карен, але всі телефони були зіпсовані.
Я зрозумів, що трапилася біда. Велика біда.
Хутко! Усі сюди. Народ, час розходитися по домівках. Нуж-бо!
Куди нам йти?
Після марафону я повернувся в Південний Бостон,
і до мене прибіг один з моїх сержантів.
Він каже: «На фініші вибухнули дві бомби».
Я дивуюся: «Що? Не може... Цього не може бути. Я щойно звідти».
Я заскочив у машину й увімкнув сирени.
Перетинаючи міст на Четвертій вулиці,
я бачив людей, які плакали.
Я зрозумів, що це буде жахливо.
Прибувши на місце події,
я зустрівся з комісаром Девісом, який теж щойно повернувся.
ЕД ДЕВІС
Я вийшов з машини, і щойно ступивши на землю,
я відчув під ногами осколки.
А потім я побачив, що коїться на вулиці.
Там було стільки крові й частин людської плоті,
що я такого ніколи бачив.
Уперед! Ходімо! Давай туди.
Видовище руйнування,
видовище молодих тіл, що лежать на вулиці,
усе це досі не виходить у мене з голови.
Тоді у мене промайнула думка,
що це може бути терористичний напад, і, чесно кажучи, це було трохи моторошно.
Ніхто не знав, що думати.
У голові купа різних думок, і...
Із чого тобі почати?
Я працюю репортером понад три десятиліття.
Коли трапляється така безпрецедентна в історії Бостона подія,
ви як журналіст, як слідчий репортер намагаєтеся
знайти відповіді для своєї аудиторії.
Я приїхав на місце події, коли там ще клеїли жовту стрічку.
Було припущення, що це може бути щось значно серйозніше,
ніж те, що сталося.
Те, що відбулося, налякало всіх.
Наразі ми не знаємо причини вибуху.
Усі намагаються зрозуміти, що сталося.
Ми сиділи в ресторані. Було два величезних бабахи.
Один тихіший, а один дуже гучний, і це жахливо.
Це було схоже на гарматний вибух,
але він був настільки сильним, що майже зірвав мені капелюха.
Не знаю, що саме вони кажуть. Чи це аварія, чи ні.
Ніхто не знав, що сталося,
і поліція стикнулася з багатьма випадками непорозуміння.
- Він не... - Він бігун?
Так. Він не знає англійської, і ми не можемо його знайти.
Офіцер поліції підійшов і сказав:
«Ідіть звідси. Ми не знаємо, що ще може статися».
Ми починаємо отримувати повідомлення про бомби по всьому місту.
А потім сталася підозріла пожежа в бібліотеці.
Це сталося майже одразу після двох вибухів.
Чи є між цими подіями якийсь зв'язок?
У нас уже було дві бомби.
Усі думали, що має бути й третя.
Найбільше ми боялися повторної атаки.
Це для нас нова справа, і я знав, що мені потрібна допомога.
Тож я одразу зв'язався з Ріком Делор'є.
РІК ДЕЛОР'Є
ГОЛОВНИЙ СПЕЦІАЛЬНИЙ АГЕНТ ФБР
Мої колеги вважають мене людиною,
яка все оцінює.
Я дуже ретельно все зважую.
Я намагаюся збагнути, що потрібно, аби отримати найкращий результат.
ГОДИНА 1 ПОНЕДІЛОК
ГОДИНА 2 ПОНЕДІЛОК
Коли я приїхав у Бостон,
спершу треба було переконатися, що більше немає бомб.
Але для цього треба було перекрити місце події.
Ми мали перекрити 500 метрів Бойлстон-Стріт
і квартали на північ та південь від неї.
Видовище було просто жахливе. Усюди суцільна бійня.
На тротуарі ще була кров жертв.
Оглянувши місце злочину, я зрозумів, що всюди валяються сумки.
У будь-якій могла лежати бомба.
Ми мали направити туди наших саперів
і шукати додаткові вибухові пристрої.
У нас були собаки-шукачі бомб. Ми оглянули рюкзаки, вітрини магазинів.
Ми ще розбирали місце злочину.
Сапери починають оглядати місце злочину,
аби інші експерти могли безпечно зайнятися своєю справою.
Коли ми з'ясували,
що на місці вибуху більше немає вибухових пристроїв,
ми викликали прокурора США Кармен Ортіс.
Зрештою, саме вона буде висувати обвинувачення терористам.
ГОДИНА 2 ПОНЕДІЛОК
Коли я дивилася на руйнування,
мене охоплював холодний жах.
Це було дуже схоже на терористичний акт.
Там були осколки металу, пневмокульки, кров.
Ми знали, що підірвано якийсь пристрій.
Ми відправили поліцейських в аеропорт Лоґана шукати свідків,
у яких могли бути фотографії події.
Тоді ми обрали термінал «Чорний сокіл»
місцем, де будуть обробляти докази.
ТЕРМІНАЛ «ЧОРНИЙ СОКІЛ»
Це було надзвичайно важливе місце, адже воно було безпечним і зручним.
Там ми могли зібрати докази, обробити їх
і відправити до лабораторії ФБР у Вірджинії.
У нас була купа доказів!
Ми працювали на досі нечуваному для нас рівні.
Це найбільший злочин, який трапився у нашому місті,
і ми не знали, хто це вчинив.
Тож ми відправили слідчих допитати поранених.
У мене осколки в задній частині ноги і в руках.
Я отримав опіки, але я благословенний.
У деяких пацієнтів трапилися травматичні ампутації на місці злочину.
Їм відірвало ноги.
Потім ми отримали повідомлення про підозрілу людину,
яку везуть до реанімації.
Чоловік, громадянин Саудівської Аравії, виходить з диму.
Він увесь у порізах і порваному одязі.
Коли поліція наближається до нього,
він її бачить, у нього в руці мобільник,
він кидає телефон на землю і розбиває його.
Мобілки бувають детонаторами.
Взято під варту одну особу.
Це громадянин Саудівської Аравії, який був біля місця вибуху.
Я думаю: «Чи наш це хлопець?»
ГОДИНА 4 ПОНЕДІЛОК
Майже одразу ми дізнаємося,
що є підозрюваний і це громадянин Саудівської Аравії.
Було припущення, що це може бути пов'язано з «Аль-Каїдою».
Вже більше десяти років
наша країна перебуває у напрузі, в очікуванні наступного нападу.
І сьогодні він трапився.
Він був поранений, і поліція допитала
цього саудівця в лікарні.
Ми з ним поговорили, детективи й спецназ були у нього вдома.
Ми знайшли підозрілі речі.
Документи, паспорти. Усе це викликало питання.
Враховуючи серйозність ситуації, хочеться зробити все законним шляхом.
Так, аби докази, що вказують
на людину, яка, на вашу думку, скоїла цей злочин,
можна було б використати в суді.
Влада обшукала квартиру іноземного студента,
який постраждав під час вибуху.
Але там нічого не знайшли, і підозри з нього знято.
Виявляється, він просто жертва. Він тут ні до чого.
Просто цей саудівець, що опинився біля фінішу,
живе в епоху ісламофобії.
І безсумнівно існують упередження щодо того,
хто може бути винним.
У перший день підозрюваних у нас не було.
Ми мали кілька зачіпок, але нічого суттєвого. Ми планували пресконференцію,
щоб розповісти американцям, що нам відомо про вибухи.
Я сказав губернатору, що це може бути теракт,
тож ФБР радо візьме участь у розслідуванні.
Чесно кажучи, я був не проти: «Так, це ваша справа».
Але губернатор попросив мене провести пресконференцію,
і я здивувався: «Я?»
Хоча я мав розуміти.
Політики не люблять повідомляти погані новини, а я у цьому майстер.
Передаю слово Еду Девісу, начальнику поліції Бостона.
Дякую, губернаторе.
О 14:40 на трасі Бостонського марафону біля фінішу
одночасно відбулося два вибухи.
Люди мають зберігати спокій, але розуміти,
що нічого ще не закінчилося. Вони мають знати,
що нам потрібна уся можлива інформація.
Я сказав людям: «Якщо у вас є фото, надайте їх нам».
Якщо ви щось бачили,
телефонуйте за номером 1-800-494-TIPS.
Часто в таких випадках хтось щось помічає і розуміє:
«Овва, він казав мені,
що збирається щось таке зробити. Треба подзвонити в поліцію».
Чи ви наразі вважаєте це терактом?
Губернатор Патрік сказав, що це теракт. Ви б назвали це терактом?
Ми ще не визначилися,
але ви можете зробити власні висновки на основі того, що сталося.
Мені як громадянину й репортеру це здавалося актом терору.
Дехто критикує ФБР за те, що ми одразу не назвали це терактом.
Але ми мали зібрати докази.
ГОДИНА 5 ПОНЕДІЛОК
ГОДИНА 6 ПОНЕДІЛОК
Того вечора я шукав Карен.
Я не знав, що відбувається.
І донька мені каже:
«Можна запостити тебе на фейсбуці з прапорами?»
ХОЧ БИ ВОНА БУЛА В БЕЗПЕЦІ!
СПОДІВАЮСЯ, ТИ В БЕЗПЕЦІ І СКОРО З'ЯВИШСЯ
Подзвонив хлопець Крістл, Джо.
Джо приходить, забирає мене.
Він показує мені фото Карен і Крістл, що лежать на землі.
Воно вже якось потрапило в мережу.
Я побачив їхні обличчя. Із них наче висмоктали життя.
Ми одразу поїхали до лікарні.
Ми приїхали, і мені сказали, що Крістл там.
Їй оперували ногу. З ногою усе погано. Вони спробують її врятувати.
Але вони кажуть, що Карен там немає.
І вони мені не відповідають. Вони нічого не знають. Взагалі.
Вони кажуть:
«Ми не знаємо, що вам сказати». І працюють далі.
Це просто безглуздо.
Вони кажуть:
«Шукайте по всіх лікарнях».
І ми виходимо.
На вулиці ані душі. Ніколи такого не бачив.
У Бостоні ні душі.
Ми шукали всюди. Ми дзвонили в усі лікарні.
Нам ніхто нічого не сказав. Ми просто не могли знайти Карен.
Я думав, що Карен мертва. Уже не сумнівався.
І раптом у мене задзвонив телефон.
Мені сказали, що Карен в операційній.
Я не міг повірити. Я мав побачити це на власні очі.
Я повернувся до лікарні.
І побачив Карен.
Коли я отямилася, першим я побачила Кевіна.
Я була щасливий. Я тримав її руку й стискав її.
Вона не знала, що відбувається,
і я сказав: «Усе буде добре.
Не хвилюйся. Я люблю тебе.
Я люблю тебе, і все буде добре».
Це було диво.
ГОДИНА 10 ПОНЕДІЛОК
ГОДИНА 11 ВІВТОРОК
У першу ж ніч
ми знали, що кращою зачіпкою буде відео з місця події.
Це був великий спортивний захід. Його висвітлювали в національних ЗМІ.
Люди знімали на телефони та відеокамери.
Тоді підключився Кевін Свіндон.
Кевін Свіндон був керівником «Кіберзагону»
в офісі ФБР у Бостоні.
Моя сфера - комп'ютерна та цифрова криміналістика.
Ми відразу зрозуміли, що цифрові ЗМІ стануть
важливим фактором у цьому розслідуванні.
Телефони не дзвонили, але імейлів було дуже багато.
Настільки, що скринька могла переповнитися.
Десятки тисяч листів.
Але я не врахував величезну кількість цифрових доказів,
які нам надходили.
Вони отримують тисячі фотографій, відеозаписів з айфонів.
Вийшло десь 3:38. Тепер відпочинок.
На Бойлстон-стріт знайшли понад 125 телефонів.
Ми пробігли одну милю на Бостонському марафоні!
Боже мій!
Якого біса?
Ніяких зачіпок тоді не було.
Тож ми шукали відео, яке б дало нам підказку.
У нас були записи з ресторанів Forum та Walgreens.
У нас були записи з банків. Ми збирали усі відео від усіх закладів,
які були на цьому маршруті.
У нас були сотні тисяч відео, та коли в тебе
стільки матеріалу, скільки мали ми,
складно його швидко обробити.
Якщо у вас вісім годин відео, і ви маєте його переглянути,
на перегляд піде вісім годин.
У нас були великі команди, які переглядали відео.
Проблема в тому, що були тисячі годин відео.
Це було складно ще й тому,
що ми не знали, що і кого шукаємо.
І кожну хвилину, що минала, зловмисники могли втекти.
Для мене це стало найактивнішим розслідуванням,
яке проводила поліція Бостона.
Коли сталися вибухи,
ми з сім'єю відпочивали в Аризоні.
Я щойно подав у ФБР заяву про відставку.
ДЖОН ФОЛІ
ПОМІЧНИК ГОЛОВНОГО СПЕЦІАЛЬНОГО АГЕНТА ФБР
І вже коли ми приїхали в Седону, мій телефон розірвався.
Тоді я побачив знімки з місця теракту.
Це було жахливо.
Я мав справу з жорстокими злочинами, наркотиками, бандами.
Багато хто скаже, що я притягую лихе.
І коли я побачив знімки теракту...
дружина сказала: «Спіймай цих вилупків».
ГОДИНА 16 ВІВТОРОК
ГОДИНА 17 ВІВТОРОК
Це найближча точка до місця
учорашніх вибухів, куди можна потрапити.
Як і слід було очікувати, охорона дуже сувора.
Ми досі не знаємо, хто скоїв те, що сталося вчора,
і ми досі не знаємо чому.
Нікого не заарештували. Ми не знаємо, чи є підозрювані.
ТРИ ЛЮДИНИ ЗАГИНУЛО, 176 ПОРАНЕНО
Знайдено лише два вибухові пристрої, вони обидва вибухнули.
Пристроїв, що не вибухнули, не знайшли.
У вівторок уранці прибули групи збору доказів
і почали оглядати місце злочину.
Докази були на дахах будівель, на підвіконнях, на машинах.
Усе величезне місце злочину було витоптане та потрощене.
Ми знаходили пневмокулі та осколки.
Знайдені осколки це не уламки, що розкидало навколо,
а радше цвяхи та предмети, схожі на пневмокулі.
Наразі вивчають, як цю бомбу було зроблено.
Які матеріали використані? Який був підривник? Що за детонатор?
Знайшли рюкзаки, які були розірвані зсередини, а не вражені ззовні.
Саме в цих рюкзаках, на нашу думку, були бомби.
Експерти одразу сказали: «Це пристрій із дистанційним керуванням».
Зібравши докази,
ми почали складати пазл з цими бомбами.
Перша бомба вибухнула біля фінішу.
Друга бомба вибухнула через 12 секунд
біля ресторану Forum.
Ми вважали,
що бомби принесли на місце підриву в рюкзаках,
і це були бомби зі скороварок, начинених шматками металу.
Скороварки - популярна зброя терористів,
адже деталі можна купити в різних магазинах.
Кришку скороварки, яку підірвали в понеділок,
було знайдено на сусідньому даху.
Чи вам не здається,
що тут наявні ознаки якогось внутрішнього тероризму?
Розслідується теракт. Це справа про тероризм.
І нехай політикам не до смаку ці слова:
«Поганий вираз. Не будемо так казати».
То нічого. Але знайте, що розслідується теракт.
Тому цим займається ФБР.
Теракт - це злочин, мотивований ідеологією.
Під час вибухів на марафоні ми не знали, що це.
Але на той час, хоч ми й не спіймали злочинців,
але знайшли рюкзаки та бомби зі скороварок.
Знайшли шматки металу, що були всередині скороварок.
Вони були створені, щоб калічити й вбивати людей.
Тож ми досить певно могли сказати американцям,
що ми підозрюємо, що це був теракт.
ГОДИНА 20 ВІВТОРОК
ГОДИНА 21 ВІВТОРОК
Доброго ранку.
Спеціалісти з нацбезпеки, зокрема директор ФБР Маллер
щойно поінформували мене щодо нападів у Бостоні.
Зважаючи на відомі факти про те, що сталося,
ФБР розслідує цей злочин як теракт.
Коли бомби використовують проти невинних цивільних,
це акт терору.
Ми досі не знаємо, хто й чому це зробив,
і не треба поспішати з висновками, доки ми не матимемо всіх фактів.
Але не сумнівайтеся, що ми з цим розберемося
і дізнаємося, хто це зробив. Ми дізнаємося, чому вони це зробили.
ІСМАЇЛ ФЕННІ
ІМАМ - ІСЛАМСЬКА ГРОМАДА БОСТОНА
11 вересня стало поворотним моментом для всіх нас.
Особливо для мусульман.
Ми були шоковані тим, що трапилося.
Але зміни точно сталися.
Звісно, адже ми відчули, що раптом стали злочинцями.
Для нас це були важкі часи.
Суть ісламу в тому, щоб бути хорошою людиною.
Ми американці. Ми частина суспільства.
Але коли ти чогось не знаєш,
твоя перша реакція - страх.
Саме це сталося з мусульманами.
НЕ ЗАБУВАЙ
Повертайтеся додому!
Геть звідси!
Повертайтеся додому!
ЮССЕФ ЕДДАФАЛІ СТУДЕНТ УНІВЕРСИТЕТУ
Після 11 вересня нас жорстоко цькували.
Це було постійно. Щодня.
Я постійно приховував деякі прояви себе,
коли я
жив звичайним життям.
Я приїхав у Бостон, коли мені було сім років.
За два тижні до 11 вересня.
Діти підходили до мене з іграшковими бомбами,
потім тікали і вигукували звуки «тік-так».
Тож я стидався бути мусульманином.
Коли стався вибух, я був у коледжі.
Пам'ятаю, як подумав: «Хоч би це не було пов'язано з ісламом».
Неможливо було утриматися від тяжкого почуття,
від думки, що, можливо,
це скоїв мусульманин.
Ісламофобія тільки почала вщухати.
Я одразу зрозумів, що це пов'яжуть з ісламом.
ГОДИНА 22 ВІВТОРОК
ГОДИНА 23 ВІВТОРОК
Щойно ми визначили, що це теракт,
усю міць федерального уряду було направлено на розшук терористів.
Ми знали, де відбулися вибухи.
На Бойлстон-стріт були заклади, які мали камери відеоспостереження.
Ми знали, що якщо продивитися їхні записи,
ми напевно знайдемо зображення терористів.
Першим значним доказом стало відео з ресторану Forum.
У них над дверима була зовнішня камера,
яка дивилася на місце, де пролунав другий вибух.
Ми дуже швидко почали її обробку,
бо знали, що там можуть бути важливі докази.
Аналітики переглядали це відео знову й знову.
Перемотували, дивилися, перемотували.
Збільшували кадри.
Цілу ніч, кадр за кадром.
У відео не було нічого особливого.
Але нам подзвонив один громадянин, який сказав:
«Я стояв через дорогу. У мене є кадри, які можуть стати вам у пригоді».
«Ці кадри зроблені перед самим вибухом».
Група збору доказів отримала ці знімки,
і на одному з них було видно рюкзак, що лежав на землі.
Ми синхронізували цей кадр з відео з ресторану
і побачили чоловіка, який був трохи вищим за всіх
і був у білому капелюсі.
Я одразу подзвонив Ріку і сказав:
«Ріку, ти маєш прийти до лабораторії і побачити це».
Мені зателефонував Кевін Свіндон: «Босе, хочу показати вам відео».
Ви бачите, як чоловік у білому капелюсі підходить до місця вибуху,
зупиняється біля дерева перед рестораном Forum.
Він стоїть і дивиться, як усі.
Потім ви бачите, як він кидає рюкзак на землю і стоїть далі.
Схоже, він фотографує бігунів. Щось пише.
Потім видно, як спрацювала перша бомба.
Усі на камері дивляться ліворуч, а потім він швидко йде праворуч.
Боже мій! Щось вибухнуло. Господи, щось сталося.
Щойно він виходить з поля зору камери,
прямо перед рестораном вибухає друга бомба.
Тут ми збагнули, що в нас є відео одного з терористів.
Ми назвали його «Білим капелюхом».
ГОДИНА 38 СЕРЕДА
ГОДИНА 39 СЕРЕДА
Середа була днем повної тиші, бо не було ніяких новин,
потім раптом скасовують пресконференцію, що мала початися.
Пресконференція буде.
Але нам потрібно більше часу на підготовку. Дякую.
- О котрій? - Не знаю, о котрій.
Ми вирішили не робити пресконференцію, бо знайшли відеодокази
і мали зосередитися на них.
Але, гадаю, це спричинило спекуляції у ЗМІ
щодо того, що відбувається.
Поліція намагалася приховати інформацію.
І в соцмережах почали заповнювати порожнечу.
Люди дивилися фото й питали: «Що ви знаєте про цю людину?»
Проблема в тому, що це питання вже є звинуваченням.
На людей вказували пальцем,
і поліція Бостона отримала купу хибних зачіпок.
Хтось опублікував фото неясної фігури,
що йде дахом.
Схоже на фото з снігової людини.
Потім ми отримуємо фото маленької сумки на дорозі,
де стався вибух.
Бюро зробило аналіз і сказало: «Ні, це Фотошоп».
Це відволікає ресурси слідчих від пошуків тих поганців.
Але це з'являлося в інтернеті.
Люди сиділи вдома й грали в детективів у соцмережах.
Для фанатиків це стало можливістю
розвивати свої припущення і поширювати їх далі.
Казали, що це явно справа рук ісламських терористів.
У ЦЬОМУ ТОЧНО ВИННІ АРАБИ
І байдуже, що це радо повторювали праві діячі.
Більшість терористів, принаймні останнім часом, були мусульманами.
Вони розпалювали вогонь ісламофобії по всій країні.
Від ЗМІ було мало користі.
Наші джерела натякнули, що ми маємо ретельно дослідити,
хто цей громадянин Саудівської Аравії.
Навіть після зняття звинувачень
ЗМІ переслідували саудівця і навіть його сусіда.
Ви щось знаєте про ці вибухи?
Ви з ними якось пов'язані? До вас приїздила поліція.
Потім сказали, що когось доставили до федерального суду.
Різні ЗМІ повідомляють, що когось заарештували.
І зараз біля будівлі суду сотні людей.
Усюди репортери. Повний безлад.
Пам'ятаю, я спитав: «Цей хлопець під вартою?»
Мені сказали: «Наче ні».
Було багато дезінформації. Багато хибних термінових новин.
Потім я дізнаюся,
що в тому районі, можливо, закладено бомбу чи вибухівку.
Після усього цього переполоху дали відбій,
працівникам дозволили зайти всередину і забрати свої речі,
а суд закрили до кінця дня.
Влада зазначає, що ніяких підозрюваних не затримувала.
Розповсюджували багато дезінформації.
Ми мали зосередитися на тому, що було правдою, а що - ні.
ГОДИНА 52 СЕРЕДА
ГОДИНА 53 СЕРЕДА
На той час ми розпізнали одного з терористів.
Далі ми мали зібрати відеодокази
з Бойлстон-стріт.
Ми хотіли з'ясувати, чи є ще підказки,
які допоможуть ідентифікувати цю особу.
Потім ми отримали ще один дуже важливий доказ.
Це було відео із закладу
на розі Бойлстон-Стріт під назвою Whiskey's.
По цьому відео ми змогли зробити синхронізацію,
і побачили, як Білий Капелюх повертає за ріг.
Але ми збагнули, що у відео є ще дещо.
Його супроводжував ще один пан у чорному капелюсі й з рюкзаком,
і вони були разом.
Це стало окремим розслідуванням. Ми їх бачимо тут.
Як прослідкувати за ними назад у часі по відео?
Ми змогли скласти хронологію між цими двома місцями
з різних цифрових відеозаписів.
А потім відстежити їхній шлях,
як вони повертають за ріг біля Whiskey's і йдуть до «Форуму».
Нам стало очевидно, що ці двоє ховаються на видноті.
У цих людей не було капюшонів. Вони не закривали обличчя.
Їх можна розпізнати візуально.
Це були двоє молодих білих чоловіків.
На них були капелюхи та окуляри.
Проблема в тому, що ми не знали, хто вони.
У той час програма розпізнавання працювала,
лише коли був чіткий ближній знімок обличчя.
У нас не було такої чіткості. Знімки були зернисті.
І зроблені на відстані.
Ми не знали, хто вони,
і чому підірвали ті бомби,
але ми бачили терористів.
Мені подзвонив Рік Делор'є,
і я одразу поїхав до них.
Там була Кармен Ортіс, мені увімкнули те відео.
І я вперше побачив цих хлопців.
Запис повторювали знову й знову.
Побачивши його, я сказав: «Ми їх знайшли.
Це ті самі хлопці».
Мене вразило, що у них був геть невинний вигляд.
Рюкзак через плечі, прямують вулицею,
схожі на звичайних студентів.
Але ми не знали,
хто вони,
де вони були,
і чи був з ними ще хтось.
Тоді ми мали вирішити,
що робити з цим відеодоказом.
Показати його американцям чи притримати й надалі
працювати потайки, щоб ідентифікувати цих людей?
Я вважав, що конче необхідно
показати відео громадськості.
Але решта цю думку не поділяла.
Були різні погляди на те,
коли оприлюднювати ці фото і звертатися за допомогою до громадян.
Я не хочу приховувати інформацію.
Її треба опублікувати. Я був певен, що тоді
ми схопимо цих хлопців за пару годин.
У відповідь запала повна тиша.
У ФБР звикли контролювати ситуацію. Коли все під контролем, це безпечніше.
Опублікувавши знімки терористів, ви даєте їм знати,
що вам відомі їхні особи, і це змусить їх тікати.
Звісно, вони можуть втекти,
якщо побачать, що їхні фото оприлюднено.
Та кого це цікавить?
Люди знають, хто скоїв ці злочини, і вони нам допоможуть.
У нас є фото двох осіб.
Це лише вони? Чи їх більше?
Ми не думали, що є інші підривники.
Але ми мали з'ясувати, чи їм хтось допомагав.
Ми не знаємо, що це, тож оприлюднюємо фото.
І нічого не контролюємо.
Ризик і потенційна шкода можуть бути величезними.
Будь-яке рішення щодо слідства,
особливо щодо оприлюднення доказів,
мали схвалити Кармен
і Міністерство юстиції у Вашингтоні.
Кармен сказала: «Я говорила з міністерством,
і ми не будемо оприлюднювати фото».
Я був дуже засмучений.
Я вважала, нам варто зачекати.
Якщо з'являться вагомі зачіпки, що приведуть до цих осіб,
то краще спіймати їх зненацька.
Я сказав: «Майте на увазі, що якщо хтось постраждає,
я оприлюдню цю інформацію».
Запала тиша.
Зустріч закінчилася, і я пішов сам.
ГОДИНА 52 СЕРЕДА
ГОДИНА 53 СЕРЕДА
Карен іноді приходила до тями.
Вона спитала, що сталося з Крістл.
Спершу я вимовила: «Вона померла? Я знаю. Ти маєш мені сказати».
Тоді мені сказали, що вона померла.
Сьогодні ідентифікували ще одну загиблу.
Це 29-річна Крістл Кемпбелл із Медфорда, Массачусетс.
Виявилося, плутанина виникла через те, що телефон Крістл
поклали в кишеню Карен.
Той мобільний, що був у мене в кишені, належав Крістл.
Їй подзвонили родичі.
Вони спитали Крістл, і їм відповіли: «Крістл тут»,
але в операційній була Карен, а не Крістл.
Хлопець, з яким Крістл зустрічалася в той час,
зайшов до операційної і впізнав мене.
Не уявляю, як почувалися родичі Крістл.
Я просидів там цілу ніч. Спершу з Крістл усе гаразд, а потім
усе геть навпаки. Просто неймовірно.
Ми розбиті горем через смерть нашої доньки Крістл.
Вона була чудовою людиною.
Її любили всі, хто її знав.
Це було дуже важко. Дуже. Це й зараз так.
Я досі не можу цього усвідомити.
КРІСТЛ КЕМПБЕЛЛ
Мені важко думати про бідних жертв, які загинули.
МАРТІН РІЧАРД
Я згадував конкретних людей і хотів дізнатися, хто це зробив.
Але в четвер вранці
у місто приїхав президент Обама з дружиною.
Окрім того, що ми шукали злочинців,
я мав займатися візитом президента.
Це складно навіть тоді, коли президент приїжджає з приємного приводу.
У нас 11 поліцейських округів. У нас близько 1800 офіцерів у формі.
Моя робота - поставити офіцерів там, де вони найбільше потрібні.
Нам бракувало персоналу, і це нас турбувало.
Ми ще ніколи так ретельно не готувалися до президентського візиту,
бо існувала підвищена загроза президенту.
Мені сказали, що мене відвідає президент Обама.
Пам'ятаю, як подумала:
«Я щойно втратила подругу. Я не готова ділитися своїм горем.
Я хочу сховатися і спробувати одужати».
Він зайшов. Він яскрава фігура.
Він каже: «Ми знайдемо цих виродків».
Вони хотіли нас залякати,
тероризувати нас,
позбавити нас цінностей, які роблять нас американцями.
Що ж, вже всім зрозуміло, що вони обрали не те місто.
Не тут, у Бостоні.
Наступного року світ повернеться
до цього великого американського міста, аби бігти ще спритніше
і ще голосніше вболівати за 118-й Бостонський марафон.
Ставлю на це.
Його промова здалася мені дуже потужною. Вона увінчала
тиждень наших намагань розібратися, що сталося.
У цих місцях людей не залякаєш,
і це чудовий приклад того, що треба робити,
коли ти під тиском.
Це відволікало,
але, гадаю, місту це було потрібно.
Четвертого дня стався якийсь витік.
Знімки потрапили до одного з видань.
Місцеве ЗМІ Бостона збиралося оприлюднити ці фотографії,
і це мене розлютило.
Тобто, я...
Це було неможливо контролювати.
Ми мали прийняти оптимальне рішення,
бо змінилися обставини.
Минуло чотири дні.
Нічого не сталося.
І в нас немає нічого суттєвого.
Лише фото.
Ми вирішили, що краще буде
оприлюднити відеозапис, перш ніж це зроблять ЗМІ.
Чесно кажучи, від того я відчув полегшення.
Могли подумати:
«Так то ж Ед хотів їх оприлюднити!»
Я б ніколи такого не зробив у подібному розслідуванні.
Я гадки не маю, як це все просочилося.
У той же день оголошують спеціальну пресконференцію.
Мої джерела сказали, що у справі стався значний прорив.
Позаду ви бачите, що виставили ось такі мольберти.
Я відійду, бо там готуються до пресконференції.
На пресконференції була купа народу.
Це була найбільша пресконференція в моїй кар'єрі.
Я ще ніколи не відчував такої напруги,
як перед виходом на тій пресконференції.
Наче на моїх плечах лежить тягар усього світу.
У дитинстві, та й в школі права під час публічних виступів я кам'янів.
Я б краще зіграв у російську рулетку з п'ятьма кулями,
ніж виголошувати промову зі сцени.
Але я знав, що маю це зробити.
Це була лише моя промова,
і я мав виступити заради загиблих.
Вітаю. Мене звати Річард Делор'є,
я спецагент, очолюю підрозділ ФБР у Бостоні.
Промова була ретельно підготовлена.
Міністерство юстиції перевірило,
щоб ми не сказали нічого, що могло
завадити кримінальному переслідуванню.
Після детального аналізу фото, відео та інших матеріалів
ми публікуємо фото двох підозрюваних.
Вони названо Підозрюваний 1 і Підозрюваний 2.
Схоже, вони пов'язані.
Якщо побачите цих людей, зверніться до правоохоронців.
Якщо ви щось знаєте про вибухи чи цих чоловіків,
подзвоніть за телефоном, вказаним на плакатах.
За допомогою ЗМІ ці фото миттєво потраплять
до мільйонів людей по всьому світу.
Ми вважаємо їх озброєними і дуже небезпечними.
До них не можна наближатися.
Не намагайтеся їх затримати, це справа правоохоронців.
Дуже дякую.
Чорний капелюх, Білий капелюх.
Це люди, яких ми розшукуємо. Вони були певні.
Одразу усі кинулися дзвонити, фотографувати,
якнайшвидше розповсюджувати цю інформацію.
ФБР оприлюднило фотографії двох підозрюваних
у справі про теракт на Бостонському марафоні.
Мить, на яку чекали люди з усього світу.
Тепер ми бачимо фото. Вони просять громадян про допомогу.
Саме тому нам і показали підозрюваних.
Також було очевидно, що правоохоронці були у великій напрузі.
Ми були впевнені, що громадяни впізнають терористів
і повідомлять, хто вони.
Сьогодні в Америці немає людей, яких шукали б активніше. Дивіться.
ФБР показало Підозрюваних 1 і 2.
...двох підозрюваних, і попросили громадян допомогти визначити особи тих,
кого вони вважають озброєними й небезпечними.
Слідчі намагаються визначити імена зображених.
Мені подзвонив друг. Десь о третій ранку.
Він надіслав мені фото Білого та Чорного капелюхів.
І каже: «А один з них не схожий на Джохара?»
Я кажу:
«Слухай, ти розумієш, що робиш, коли на нього вказуєш?
Ти усвідомлюєш, що говориш?
Це не Джохар».
Ми з ним були рятувальниками. Він був капітаном збірної з боротьби.
Він добре відомий хлопець.
Це було геть немислимо, і я переконав друга, що це не він.
Розмова закінчилася так: «Авжеж, ти маєш рацію. Не може бути».
Тепер мені доведеться жити зі зрадливим усвідомленням того,
що друг, якого я любив і якому довіряв
зробив те, що зробив.
І це мене знищило.
Озираючись назад, як ви ставитесь до опублікування фото?
Ви б утримали їх довше, чи вважаєте, що це правильне рішення?
Власне, я...
Це призвело саме до того, чого ми не хотіли.
Боже. Увага всім підрозділам. Вбито офіцера. Усім підрозділам.
Гучні вибухи!
Переклад субтитрів: Олена Стародуб