Egyes térfigyelő kamerák felvételeit a vizsgálatok
és beszámolók alapján reprodukáltuk.
20 PERCCEL A ROBBANTÁSOK UTÁN
AMERIKAI HAJTÓVADÁSZAT:
ROBBANTÁS A BOSTONI MARATONON
II. FEJEZET AZ AMERIKAI ÁLOM
2013. ÁPRILIS 18.
74. ÓRA CSÜTÖRTÖK
75. ÓRA CSÜTÖRTÖK
Üdv! Richard DesLauriers ügynök vagyok, az FBI bostoni divíziójának vezetője.
Elmondjuk, hogyan segítheti a lakosság a gyanúsítottak azonosítását.
VEZETŐ KÜLÖNLEGES ÜGYNÖK - FBI
Nem sejtettem, hogy a sajtótájékoztatónk a Sheraton hotelben,
2013. április 18-án, csütörtök este,
a karrierem legmeghatározóbb 48 órájának kezdete.
Valaki a gyanúsítottakat barátként,
szomszédként, munkatársként vagy családtagként ismeri.
Feszült helyzet volt,
hiszen közöltük a lakossággal.
Elmondtuk nekik, hogy kiket azonosítottunk, megmutattuk a fotókat,
de nem tudtuk, mi fog történni.
Kockázatos lépés volt. Vajon ezzel kényszerhelyzetbe hoztuk őket?
Hiszen így oda a meglepetés ereje.
Ők azok. Az FBI gyanúsítottai. Az 1-es és a 2-es számú gyanúsított.
Az FBI az ügy kapcsán megnyitott egy forróvonalat és egy weboldalt.
A weboldalnak egy pillanat alatt 40 millió látogatója lett.
Fegyverük lehet. Rendkívül veszélyesek.
A két gyanúsított bemutatása új iramot diktált a nyomozók számára.
Önök szerint lesz, aki felismeri őket a megjelent fotókról?
Természetesen.
Szerintem biztosan elkapják őket.
A rendőrök végzik a munkájukat, de időbe fog telni.
Tudja, mit? Richard DesLauriers elkapja őket.
Örültem, hogy a fotók nyilvánosságra kerültek,
és nagyon bíztam benne, hogy lesz, aki meglátja őket,
és azt mondja: „Ő az. Tudom, hogy hol van az illető.”
Nem érkeztek be azonnal hívások.
Egyetlenegy sem.
- Hihetetlen volt. - Este hazamentem.
Mondom a nejemnek:
„Éjjel valaki telefonálni fog, hogy felismerte őket.”
De egy olyan hívás jött, amire nem számítottam.
MASSACHUSETTSI MŰSZAKI EGYETEM MASSACHUSETTS ÁLLAM, CAMBRIDGE
Egyetemi rendőrség, Sakov. A hívást rögzítjük.
Üdvözlöm! Erős zajokat hallunk odakintről.
Nem egyértelmű, hogy lövések, de éles, rövid dörrenések.
Van ott egy rendőr a közelben. Autóval.
De nem igazán tudjuk, mi történik.
Rendben. Utánanézünk.
Te jó ég! Riadó! Minden egységnek!
Sérült rendőr. Minden egységnek! A helyszín... Sérült rendőr.
79. ÓRA
80. ÓRA
A sajtótájékoztató után
felszálltam egy buszra, ami a Mass Avenue hídon keresztül haladt az MIT felé.
A CambridgeSide pláza túlsó végéhez közeledve jobbra néztem,
és minden kék fényárban úszott.
Rendőrautók és járőrkocsik száguldottak végig a Memorial Drive-on.
Az elsők között értem a helyszínre, ahol eluralkodtak az indulatok.
Egy rendőr szemmel láthatóan sírt.
Beszéltem a rendvédelmisekkel, hogy kiderítsem, mi történt.
- Mondana valamit, uram? - Nem. Egyelőre semmit.
Telefonon szóltak,
hogy egy rendőrt megöltek Cambridge-ben,
ami egy másik város, más illetékességi terület.
De nekünk csak egy félresikerült rablásról beszéltek.
Szinte példa nélküli, hogy meglőjenek egy egyetemi rendőrt Bostonban.
Mikor öltek rendőrt Cambridge-ben?
Ilyen még nem fordult elő sem az egyetemen, sem abban a közösségben.
Valami nem stimmel.
Itt valami nagyon nem stimmel.
Dulakodás történt, ez egyértelműen látszott.
A rendőr pisztolyát akarták.
Egyértelműen orgyilkosság történt.
A biztonsági pisztolytokból lehetetlen kivenni.
Ed Davis azt kérdezte: „A fehér és a fekete sapkás tette?”
Én meg: „Elég valószínű, hogy ők voltak.”
Aggodalmat és félelmet láttam az arcokon.
Minden egyes perccel újabb életeket sodrunk veszélybe.
Ha ők azok, mit zúdítanak ránk legközelebb?
Április 18-án este
az új autómmal éppen
a Charles folyó partján haladtam a cambridge-i oldalon.
Tudtam, hogy történt valami Cambridge-ben a rengeteg...
A rendőrautók kék fényéből.
Volt ott vagy húsz.
Komoly dolog történhetett ott.
TECH VÁLLALKOZÓ
2009-ben jöttem Amerikába Kínából,
hogy mesterdiplomát szerezzek.
Érdekelt az amerikai kultúra.
No meg az amerikai álom.
Obama elnök egyszer azt mondta: „Minden tisztességes,
szorgos amerikai dolgozó fényes jövőt érdemel.”
Én is így gondolom. Ha keményen munkálkodsz önmagadon,
ha őszinte vagy magadhoz, jobb életed lesz.
Lenyűgöztek a szép autók.
Így megvettem az első autómat, egy Mercedest.
A volánja mögött nagymenőnek éreztem magam.
Nem engedtem senkit a közelébe.
Nem engedtem volna, hogy más vezesse a kicsikémet.
80. ÓRA CSÜTÖRTÖK
Az új kocsimmal furikáztam. Eszembe jutott, hogy kaptam egy SMS-t,
ezért úgy döntöttem, félreállok a Brighton Avenue-n.
Úgy egy-két percig csak a telefonra koncentráltam.
Láttam, hogy egy kocsi leparkolt mögöttem.
Kissé furának tűnt.
Gondoltam, valaki biztos útbaigazítást szeretne kérni.
Aztán kopogtattak az utasoldalon.
Kicsit leengedtem az ablakot. Talán ennyire.
A srác azt akarta, hogy engedjem még lejjebb.
Olyan gyorsan történt! Reagálni sem volt időm.
Mondom: „Mi a fene folyik itt?”
Ő meg fegyvert fogott rám.
Remegett a testem.
Mondom: „Bármit megteszek, amit kérsz,
csak ne ölj meg, kérlek!”
Azt mondta, bármikor megölhet, ha akar.
„Indulás!”
A mögöttünk lévő kocsi pedig végig követett minket.
Rájöttem, hogy Watertownba tartunk.
Egy watertowni háznál parkoltunk le.
Az idősebbik az akarta, hogy üljek át az utasülésbe.
Mindketten kiszálltak.
Gondoltam, kereket oldhatnék,
de kivették a kulcsot, és bezárták a kocsit.
Aztán a másik autóból átpakoltak az enyémbe.
Pár dobozt, azt hiszem.
Visszaszálltak, és hárman mentünk tovább.
Az idősebbik vezetett.
A saját kocsijukat hátrahagyták.
Nem tudtam kicsodái egymásnak.
Az egyikük sokkal fiatalabb volt. Diáknak tűnt.
De eléggé amerikainak tűntek.
Az idősebb megkérdezte, tudom-e, ki ő.
Mondom: „Nem. Nem tudom, ki vagy.”
Ő meg: „Én robbantottam a bostoni maratonon.
Most meg megöltünk egy cambridge-i rendőrt.”
Basszus! Hát...
Hogyan fordulhat ilyen elő?
Miért éppen velem?
Lelőtték a Massachusettsi Műszaki Egyetem rendőrét.
Több lőtt sérüléssel vitték kórházba, ahol elhunyt.
Elmondások alapján hat lövést adtak le a járműre.
Az egyik lövedék a rendőr agyába fúródott.
A parancsnokságra érve hallottam Sean Collier meggyilkolásáról.
Nagyon megrendítő hír volt.
Ha megölnek egy rendőrt, az mindig lesújtó.
Így meggyilkolni szegény Seant,
a kocsijában ülve, egy hálátlan feladatot végezve?
Nem ezt érdemelte.
Egyszerre éreztem dühöt és késztetést, hogy levadásszam azokat a fickókat.
Ők álltak nyerésre. Átjutottak a védelmi vonalunkon.
Miután nyilvánosságra kerültek a fotók,
egyértelművé vált, hogy kifüstöltük őket. Ismertté váltak.
És úgy tűnt, azt gondolják: „Nincs vesztenivalónk.”
Gondolkozott azon, hogy ha nem teszik közzé a fotókat,
Sean Collier talán még ma is élne?
Hogy őszinte legyek, kellett nekik még egy fegyver.
Azt mindenképp megszerezték volna. Mindentől függetlenül.
Akkor is, és most is azt gondolom,
nem volt hátulütője annak, hogy azonnal közzétettük a fényképeket.
A történtek után tudom, hogy most már késő bánat,
de jogos a kérdés: „Ez volt a helyes megoldás?”
Kötelességünk volt biztosítani, hogy a lakosság megvédhesse magát.
Ez nem normális dolog.
Az eset mutatja, hogy minden felkészültség ellenére,
bármennyire is akarjuk, nem tudunk mindent megakadályozni.
Ahogy ebben az esetben sem.
80. ÓRA CSÜTÖRTÖK
A kocsiban
idegen nyelven beszéltek, ezért nem értettem őket.
Megálltunk egy banknál.
A fiatalabb kiszállt a kocsiból.
A bankkártyámmal pénzt vettek fel.
Emlékszem, azt kérdeztem a kocsiban: „Meg fogtok ölni?”
Erre azt felelte: „Nem, nem ölünk meg.
Csak kiteszünk valahol.
Jó messze, ahol senki sem talál rád.”
Vajon hihetek két gyilkosnak?
Miért engednének el?
Őket nem érdekli mások élete.
Valószínűleg kivégeznek egy autópálya szélén.
A családom, a szüleim, a barátaim...
Nem is volt alkalmam elbúcsúzni tőlük.
Azt kérdik: „Kivihető a kocsid az államból? New Yorkba?”
Mondom: „Hogyne, persze.”
Aztán bevillant, hogy biztos New Yorkban is robbantani akarnak.
Ha már autópályán vagyunk, biztos meg sem állunk New Yorkig.
Szóltam, hogy csak negyedig van az üzemanyagtank,
és javasoltam, hogy töltsük tele.
Vezetés közben olyan benzinkutat kerestek,
ami még nyitva van, de már minden bezárt.
Tíz perc múlva egy cambridge-i benzinkútnál álltunk meg.
80. ÓRA CSÜTÖRTÖK
81. ÓRA PÉNTEK
A fiatalabb kiszállt a kocsiból.
Az idősebbik az ajtózsebbe tette a fegyverét.
Ha el akarok futni, elmenekülni ebből az egészből,
valószínűleg ez az utolsó lehetőségem.
Ez volt életem legkomolyabb döntése.
Azt mondtam magamnak: „Bassza meg! Megcsinálom.”
Aztán...
Szerencsére ki tudtam kapcsolni a biztonsági övet,
kinyitni a zárat, majd az ajtót.
Éreztem, hogy a jobb kezével meg akar ragadni.
Majdnem sikerült neki.
Ennyi hiányzott.
Átfutottam az úton,
egy másik, még nyitva lévő benzinkútra.
911. Rögzített beszélgetés. Mi a vészhelyzet?
Egy Mobil benzinkútról hívom, a Memorial Drive 816-ból.
Bejött egy vevő,
és azt állítja, hogy valaki le akarta lőni.
Itt van bent. Nem akar elmenni.
Beszélhetek vele?
A maratoni robbantás gyanúsítottjai azok.
Segítsen! Kérem! Fegyverük van.
Most hol vannak?
Egy Shell benzinkúton, a Memorial Drive-on.
- A benzinkút előtt? - Igen.
Elfutottam. Muszáj volt elfutnom. Kijönnének, kérem?
Uram! A kollégák elindultak. Vegyen mély levegőt! Maradjon ott!
- A vonalban maradok. - Jó.
Hallható, hogy remeg a hangom.
Alig tudtam beszélni.
Életem leghosszabb két órája volt.
Még mindig szörnyű rágondolni.
Az volt életem legnehezebb döntése.
De az élet megy tovább,
és én csak próbálok...
nem erre koncentrálni.
Örülök, hogy még élek.
81. ÓRA PÉNTEK
A rendőreink megrohanták az MIT-t, gyanús dolgok után kutatva.
És akkor egy hívás érkezett a Memorial Drive-on lévő benzinkútról.
Egy férfi volt az.
Azt mondta, elrabolták, méghozzá a bostoni robbantók.
Szóltam, hogy az autómban
van beépített nyomkövető.
Azt mondja a rendőrnek: „A GPS-em száma 1234567.”
A rendőr meg: „Honnan tudja?”
Az első kocsi ennyire izgalmas. Minden részletre emlékszel.
Szóval fejből tudta a GPS-jeladója számát.
Azt akartam, hogy minél előbb elkapják őket.
A rendőr bediktálta a számot,
és a kocsit szinte azonnal sikerült bemérni Watertownban.
MASSACHUSETTS ÁLLAM, WATERTOWN
Itt a központ. Minden egységnek:
a cambridge-iek az egy, három, hét, november, zulu, egyes rendszámú
2013-as Mercedest keresik. Fekete színű.
A Memorial Drive 816-os szám elől vitték el,
Cambridge-ből. Elvették a tulajtól.
Két közel-keleti férfi ül benne. Az egyik 170 centiméter magas,
a másik a leírás szerint világos bőrű.
30 évig szolgáltam rendőrként Watertownban.
WATERTOWNI RENDŐRSÉG
Az egy Boston melletti,
mindössze tíz négyzetkilométernyi városka,
ám igen zsúfolt.
Több mint 40 000-en élnek tíz négyzetkilométernyi területen.
Nagyon összetartó közösség. Sok a család és a fiatal.
Rendkívül biztonságos városka.
A fegyverhasználat gondolata sem merült fel bennem. Egészen aznap estig.
Lőnek!
A PTSD egy létező dolog. Felemészt és elpusztít.
Megváltoztatja az életed.
WATERTOWNI RENDŐRSÉG
2013-ban őrmesterként szolgáltam.
Akkor már húsz éve voltam abban a beosztásban.
A rendőrőrsre tartottam, a rádióm bekapcsolva.
Hallottam az MIT-s rendőr, Sean Collier meggyilkolásáról.
Mondom: „Úristen! Ez rettenetes!”
Kimentem a kocsimhoz, rágyújtottam egy szivarkára.
A rendőrségi rádiót hallgattam.
A cambridge-i rendőrség hívott.
Megpingelték az állítólag elrabolt kocsiban lévő mobil telefonszámát.
A Dexter sugárút környékén van. Egy 2013-as Mercedes.
Egy cambridge-i rendőr közvetlenül az ügyeletes tisztünket hívta,
és azt mondta: „Csak szólni szeretnék, hogy van egy lopott kocsi Cambridge-ben.
Nyomon követjük, és éppen a Dexter sugárút 93-nál jár.”
Jól van. Elmondanád újra a rendszámot
és adnál leírást a járműről?
2013-as fekete Mercedes.
Az Joe Reynolds járőrözési területe volt, így azt mondta, leellenőrzi.
Az autó jelenleg mozgásban van.
Autórablásról szólt az infó. Szóltak, hogy fegyverük is lehet.
Mondom: ha odaérnek, két dolog történhet.
Ebből autós vagy gyalogos üldözés lesz.
Annyit tudtunk, hogy fegyvert használva szerezték.
Gondoltam, pár kölyök lehet. Félreállítjuk őket,
és vagy feladják magukat, vagy elfutnak.
Ha futni kezdenek, és üldözni kell őket,
akkor több szem többet lát, így elindultam oda.
Eljöttem az őrsről, és arra vettem az irányt.
Oké, vettem. Még a Laurel utcában vagyok. Balra fordultam.
Joe Reynolds odaért. Elmentek egymás mellett.
Lassítottak, kb. 3 km/h-val mentek.
Még egymásra is néztek.
Kiderült, hogy a gyanúsítottak két kocsival voltak.
Ez az autó ment elöl, mögötte meg egy fekete terepjáró.
Pont mellette vagyok. Megállítsam?
Én meg a rádión: „Joey! Ne állítsd meg!
Várj meg!” Ő meg: „Vettem, őrmester.”
A jármű mögött vagyok. Lámpákat!
Reynolds rendőr követte őket.
Nem mentek gyorsan, amikor a fekete terepjáró egyszer csak megállt.
Ahogy balra fordultam a Laurel utcára... Eszeveszett ámokfutás!
0:34 PÉNTEK
A gyanúsított az utca közepén folyamatosan lőtt.
Parkolási fokozatba löktem a sebváltót, aztán bumm! Üvegszilánkok az arcomba.
Lövöldözés. Minden egységnek!
Minden egységnek! A cambridge-i járműből lőnek.
A Dexter sugárútnál látták.
Lövöldözés Watertownban.
Azt mondta: „Lőnek rám.” Gondoltam, segítenem kell.
50-ről 130 kilométeres sebességre gyorsítottam.
Lövöldözés!
Mondom: „Tennem kell valamit.
Beugrok az autóba,
sebességbe teszem, és rájuk küldöm.”
Ily módon legalább
látom, hányan lőnek ránk, hogy mivel állunk szemben,
hogy tudathassam a többi egységgel.
Reynolds kérdi: „Őrmester! Ki ül a 468-asban?”
A kocsim feléjük tartott. Nem tudta, hogy nincs benne senki.
Csak gurult végig az utcán.
Ekkor láttam meg őket a Mercedes mögött, és láttam, hogy az egyik dob valamit.
Láttam, ahogy száll a levegőben, és gondoltam:
„Ez a kölyök petárdákkal dobál.”
Aztán ahogy földet ért, zörögve gurult, én meg...
Hangos robbanás!
Hogy mi? Micsoda egy brutális hét!
Először a maratoni robbantás. Aztán meggyilkoltak egy rendőrtisztet.
Milyen szörnyűség jöhet még a héten?
Ekkor, ahogy ott álltam az MIT-nél,
hirtelen valamiféle nyüzsgés támadt.
A rendőrök a rádiójukat hallgatták.
Azt kiabálták a rádióba: „Lövöldözés!”
Lövöldözés!
Mindenki a helyszínre! Azonnali erősítésre van szükség!
- Watertown! Newtownból nyolc egység megy. - Nyolc kutyás is.
Cambridge Watertownnak. Három egység úton van.
Ekkor ugrott be, hogy az egész összefügg, és ők lesznek azok.
Emlékszem, bekapcsoltam a villogót és a szirénát. Száguldottam Watertownba.
Watertownba tartottam,
és rendőrautók egész serege száguldott arrafelé.
Én meg csak beálltam mögéjük, és követtem őket.
Nem tudtam, mi a szitu, de velük száguldottam.
Bármi is ez,
valami nagyobb volumenű dologhoz lehet köze,
hisz elmennek egy rendőrgyilkosság helyszínéről.
Beszorítottuk. Robbanószereket dobál felénk.
A parancsnok éjjel felhívott.
Azt mondta: „Uram! Bombákkal dobálnak és lőnek ránk.”
Mondom: „Kicsoda?”
Erre ő: „Megvannak. Rajtuk vagyunk.”
Fogadtam egy telefonhívást. Az egyik beosztottam volt az,
aki elmondta, hogy a gyanúsítottak menekülnek,
és egyre több robbanóanyagot hajigálnak a watertowni rendőrök felé.
Én meg azt mondtam: „Szent szar!”
Közölné a helyszínt, kérem?
A Dexter és a Laurel sarka.
A legjobb érzés a világon, amikor hallod, hogy érkeznek a rendőrautók,
mert tudod, hogy jön a lőszer- meg a fegyverutánpótlás a tettesek ellen.
Kibaszott lövöldözés van pont a házam előtt!
Tűnés innen!
Mindenki! Állj! Vigyázat! Forduljanak vissza!
Forduljanak vissza!
Ez egyre durvább, haver!
Bombák robbannak, rendőrök lövöldöznek mindenhol.
A környék totál háborús övezetté vált.
Voltak, akik kijöttek a házukból. Ijesztő volt.
A nevem Ryan. Mi a vészhelyzet?
Üdv! Watertownból hívom. Mintha lövéseket hallanék, és még...
Tudunk róla. Köszönjük.
911, a hívást rögzítjük. Mi a vészhelyzet?
- Mintha fegyverrel lőnének... - 911. Mi a vészhelyzet?
Üdv! Óriási durranást hallottam az imént.
Hölgyem! Tudunk róla. Köszönjük.
Volt legalább egy olyan lakó, aki háromszor is kijött.
Az ajtóból kérdezte: „Kell segítség?”
Én meg üvöltöztem neki: „Menjen vissza a házba!
Hacsak nincs 40 kaliberes lőszere, menjen vissza!”
Leparkoltam, és gyalog mentem a Laurel utca sarkától.
Golyóálló mellényben.
A sarkon befordulva
megláttam Reynolds rendőrt és MacLellan őrmestert.
Egy fa mögül viszonozta a tüzet, és felszólította a tetteseket.
Adjátok fel!
„Adjátok fel!”
Próbálkozott, hátha megadják magukat, de ők csak tovább lövöldöztek.
Akkor azt hittük, két fegyver torkolattüzét látjuk.
Aztán végül kiderült, hogy csak egy pisztolyuk van,
és amit a másik torkolattűznek véltünk, az a csőbombák meggyújtásának fénye volt.
Az volt a másik „torkolattűz”.
Eldobták az utolsó bombát.
Láttam, hogy a srác kiszáll, és két fogantyút markolva fog valamit.
Aztán látom, ahogy eldobja...
Úristen!
Éreztem a robbanást, de csak egy fehér füstfelhő látványára emlékszem.
Szürkésfekete füst, fentről meg záporozni kezdett valami.
Repeszdarabok.
Egy kuktabomba volt.
Az egyik csat kioldódott, így nem keletkezett benne
akkora nyomás, mint egyébként.
Szóval ha csak letette volna, és nem dobja,
akkor mindannyian...
Mind megsérültünk volna a hatósugarában.
Patthelyzet alakult ki.
Úgy döntöttem, a hátsó udvarokon átvágva melléjük kerülök, és oldalról támadok.
Egy beállón átszaladva átugrottam egy kerítésen,
majd a hátsó udvar végén egy másikon is. Párhuzamosan mentem az utcafronttal.
Aztán megláttam őket. Fedezékbe húzódtak.
Lőfegyveroktató voltam az őrsön, úgyhogy általában célba találok.
Céloztam. Leadtam egy lövést.
Tudtam, hogy eltaláltam de semmi reakció, ezért újra lőttem. Bumm!
Tudtam, hogy eltaláltam, de semmi reakció.
Kilencszer találtam el. Nem csak a felsőtestét.
Lábon lőttem, de nem akart elesni.
Ekkor jött rá, hol vagyok, és felém rohant.
Egymástól két méterre állva lövöldöztünk egymásra.
Szerencsére végig mellém lőtt. Mintha a Ponyvaregényben lettünk volna.
Dögöljetek meg, rohadékok!
A fegyvere megadta magát.
Besült? Kifogyott a lőszer? Nem tudtam.
Gyakorlatilag elképedt, hogy nem tud tovább lőni vele.
Megállt, a fegyverére nézett, majd rám.
Egymás szemébe néztünk, majd a vállamhoz vágta a fegyverét,
ami leesett.
Aztán felénk fordult. Mindenki lőtt rá,
ő mégis felénk vette az irányt.
A fegyverszán hátrasiklott, kifogytam a lőszerből, de ő ezt nem tudta.
A szán hátracsúszva, én meg azt mondtam: „Le foglak lőni. A földre!”
Ő meg csak... Üres a tekintete.
Csak néz rám, jön felém, és sétál tovább.
Eltettem a pisztolyt, utánafutottam, és ráugrottam.
Ő meg csak eldőlt.
Hevesen ellenállt. Pusztán az adrenalin hajtotta őt.
Volt egy üres pisztolyom. Töltényem nem volt, de pisztolyom igen.
Mondom: „Én ezt leütöm.”
Tiszta erőből próbáltam leütni a kölyköt.
Pugliese őrmester az egyik kezét megbilincselte, én meg ütöttem.
Próbáltam leütni. Hogy megkönnyítsem.
Hogy nehogy meghaljunk.
Reynolds rendőr az utcát figyelte, és így szólt:
„Valaki beszállt a terepjáróba. Megfordult.”
Felénk hajt!
Újra odanéztem. A fényszórója az arcomba világított.
„Őrmester! Ugorjon!” És meglöktem.
Elengedtem. Éreztem a kocsi által keltett légáramlatot az arcomon.
Láttam, ahogy a kerekek áthajtanak a gyanúsítotton.
Háromszor-négyszer az alváznak és az úttestnek ütődött,
és 6-8 méteren át vonszolta magával a kocsi.
Újabb probléma adódott.
Úgy 65-tel hajthatott a kocsival,
és rendkívül agresszív volt.
A gyanúsított egy terepjáróval menekül. Átgázolt a társán.
A kocsi szinte kilökte a testet maga alól.
A jármű nekiütközött az egyik ott álló rendőrautónknak.
Felbőgött a motor, ahogy próbált elhajtani az ütközés után.
Sikerült neki. Áthajtott egy kereszteződésen.
A helyszínre érkező rendőrök zárótűz alá vették...
de ő átszáguldott a kereszteződésen, és eltűnt.
Mozgás!
Amikor a helyszínre értem, sötét volt.
Nagy volt a káosz. A rendőrök üvöltöztek, kiabáltak.
Amikor odaértem, a helyszín tele volt rendőrökkel.
Lövöldözés, rendőrökre dobált bombák.
Teljesen szürreális volt.
Aztán hirtelen rendőröket láttunk szaladni az úton,
hát futottunk velük.
Kiderült, hogy a fekete Mercedes terepjárót üldözzük.
0:45 2013. ÁPRILIS 19.
És egy utcában meg is találtuk a terepjárót.
Nyitva volt az ajtó. Nem volt benne senki.
Mondom magamnak: „Ez így nem mehet tovább.
Ezt jól meg kell szerveznem. Kell egy terv.”
Igen, frusztráló volt, hogy lelécelt, de bíztam benne, hogy hamarosan elfogjuk.
Annyi rendőr volt a helyszínen! A gyanúsított mégis elmenekült.
Szerintem ez kínos volt a rendőrségre nézve.
Mentőt kérünk a gyanúsított számára a Laurel és a Dexter sarkára.
Meglőtték, és gépkocsival áthajtottak rajta.
A kölyök nagyon rossz bőrben volt.
Hónaljtól derékig szétszakadt, teljesen szétnyílt a teste.
De életben volt.
Levágták róla a ruhát, és betették a mentőautóba.
Elkezdték ellátni, majd elvitték
egy bostoni kórházba. Egy nagy baleseti központba.
81. ÓRA PÉNTEK
Kiszálltam a kocsiból, és egy szövetségi ügynök így szólt:
„Egy fel nem robbant bomba van a földön.”
Az egyik csőbomba a földön hevert.
Mindenhol golyónyomok. A stoptáblákon,
a házak falán. Az utcán eldobált lőfegyverek.
Ami engem sokkolt, az egy kocsi oldalába fúródott kukta volt.
Pont, amilyet a maratoni robbantók használtak.
Mondom: „Úristen! Ők azok.”
Egy kommandós odajött. Azt mondta: „Őrmester! Tudja, kit kapott el?”
Azt hittem, azt kérdezi, ismerem-e.
Mondom: „Ezek nem watertowni kölykök.”
Odajöttek mások is. Azt kérdik: „Tudjátok, kit kaptatok el?”
„Autótolvajokat.” „Nem, a bostoni maratonon robbantókat.”
Ugyan már!
„A bostoni robbantókat.
Ők robbantottak a maratonon.” Ő meg: „Dehogy! Csak kocsit loptak.”
A lövöldözésben részt vevő rendőrök nem is tudták, mivel van dolguk.
Szent szar! Aztán beugrott: „Bombák,
egy rakás lőszer. Jesszusom! Rájöhettem volna hamarabb is!”
De én nem nyomozó vagyok, csak egy járőr.
Nem vagyok rendőr. Megértem, hogy a veszély
sokszor elkerülhetetlen,
de összevissza lövöldözni... Csak a rendőrök 210 lövést adtak le.
Ez nem tréfa.
Ártatlanokat veszélyeztetve.
Meginterjúvoltam egy férfit, akinek majdnem megölték a gyerekét.
A kisbaba a szobában aludt,
és egy lövedék csak centikkel kerülte el a fejét.
Csak a szerencsének volt köszönhető, hogy nem voltak civil sérültek, áldozatok.
Keressük a leírásban szereplő személyt,
a 2-es számú, fehér sapkás gyanúsítottat,
a hétfői bostoni maratonon történt robbantások egyik elkövetőjét.
Az 1-es gyanúsítottat meglőtték?
- Így van. - Életben van?
- Az 1-es számú... - Neveket még nem tudunk.
Életben van?
A nyomozás jelenleg folyamatban van.
Több részletet nem közölhetünk a gyanúsítottakról.
Az itt lakókat igyekszünk tájékoztatni,
hogy maradjanak otthon, és ne nyissanak ajtót,
csak rendőrök jelenlétében.
Egy főt őrizetbe vettünk.
Őt a helyszínről elszállították, és a kórházban halottnak nyilvánították.
Azonosítanunk kellett a holttestet, hogy kiderítsük kicsodák.
Átnyargaltunk a kórházba, hogy levehessük az ujjlenyomatát.
Tudtuk, hogy ő az egyik merénylő.
Reméltük, hogy megtaláljuk az adatbázisunkban.
Ha kiderítjük, ki az illető,
az talán elvezethet minket a másik gyanúsítotthoz is.
Szövetségi adatbázisokon futtattuk át az ujjlenyomatát,
hogy azonosítani tudjuk.
Volt egy találatunk.
A neve Tamerlan Carnajev.
Tamerlan Carnajev.
Azonnal ellenőrizni kezdtük az adatbázist,
hogy megértsük, ki is ez az ember.
Rengeteg információ árasztott el minket.
Megtudtuk, hogy csecsen állampolgár,
és hogy évek óta Cambridge-ben élt.
Ez óriási áttörés volt számunkra.
82. ÓRA PÉNTEK
A parancsnokságon voltam. Rick DesLauriers nyitott be hozzám.
Ideges volt, és láthatóan meggyötört.
Azt mondta: „Korábban már megfigyeltük.”
Döbbenten kérdeztem: „Mi? Hogyhogy ismeritek őket?”
„Az FSZB küldött egy jelentést.
Az orosz hírszerzés jelentette, hogy a fickó terrorista.”
Guardian megfigyelésen esett át.
Ez a legalacsonyabb szintű nyomozati tevékenység,
amit az FBI nemzetbiztonsági ügyben lefolytat.
Egyetlen forrásból származó, meg nem erősített információ érkezik.
Azt mondta, kihallgatta őket, átnézte a tőlük kapott információkat,
azután lezártuk az ügyet.
Mondom: „Nektek volt ilyen információtok?
Miért nem szóltatok ezekről a srácokról?”
A Guardian kiértékelésben semmi sem utalt arra,
hogy Tamerlan Carnajev a bostoni maratonon merényletre készül.
Dühös voltam, és elképedtem.
A bűnüldöző szervek mindig igyekeznek
megtalálni a bűncselekmények elkövetőit, illetve gyanúsítottait.
Én nem ezzel próbálkozom. A történetet próbálom megérteni.
Senki sem születik szörnyetegnek, maratoni robbantónak,
és öl meg egy 8 éves gyereket.
Tudnunk kell, hogyan alakult így.
Mi késztette őt erre?
Ezért vagyok itt. Ez a dolgom.
A BOSTON GLOBE ÚJSÁGÍRÓJA
Óráról órára
orosz fegyverek dörrenése zeng a határ mentén,
melyek célpontjai csecsen harcosok.
CSECSENFÖLD
A 90-es évek végén a csecsenekre üldözöttként tekintettek,
és az Egyesült Államok hajlandó volt menekültstátuszt biztosítani
azoknak az embereknek.
Anzor Carnajev, Tamerlan apja filmekben találkozott az amerikai álommal,
és ez lett az, amire maga is vágyott.
Amerikába költözött a feleségével és a négy gyerekével.
Egy zsúfolt bostoni lakásba.
Akkor Tamerlan már tinédzser volt.
Kirgizisztánban bokszolni járt, és tehetsége is volt hozzá.
Az apja látta ezt, és szerette volna, hogy bajnok legyen belőle.
Figyeljétek ezt az ügyes fiatalembert! Megnyeri a bajnokságot.
TAMERLAN BOKSZEDZŐJE
2008-ban találkoztam először Tamerlannal.
Az apja edzette őt. Nagyon vérmes ember volt.
Arra sarkallta a fiát, hogy a legjobb legyen, ő pedig igyekezett.
Lenyűgözött a munkamorálja.
Nagyon hatékony volt a ringben.
Hölgyeim és uraim! Tamerlan Carnajev!
Mintha egy férfi harcolt volna gyerekek ellen.
Az olimpia előtti évben fenomenálisan jól teljesített.
Minden meccsét megnyerte.
A győztes Tamerlan Carnajev!
Anzor Carnajev pedig hencegett a barátainak:
„A fiam amerikai olimpikon bokszoló lesz.”
Nem csak elhittem, hogy kijuthat az olimpiára,
de még éremesélyesnek is tartottam.
- Izgulsz? - Igen. Miért is ne? Vágod?
De később kiderült számunkra,
hogy nem vehet részt az olimpiai válogatóversenyen.
Az ejtett jobbos végig ott van.
Bal horog, amint ejti a jobb kezét!
A szabályok változása volt az oka.
Az olimpiai csapatba csak amerikai állampolgár kerülhet be.
Tamerlan pedig nem volt az.
Nekem ezt az olimpiával kapcsolatos helyzetet
úgy adta elő, hogy: „Muszlim vagyok, nem akarják, hogy az USA-t képviseljem,
szóval nem is fogom.”
Mondom: „Lehetsz profi ökölvívó. Annyi lehetőség van még!”
„Nem. Le van ez kártyázva. Muszlim vagyok. Esélyem sincs.”
Akkor nagyon lehetett érezni rajta a kiábrándultságot.
Nagyon erősen elmélyült a vallásban.
Egyszer volt egy vendégelőadónk, aki Martin Luther Kingről beszélt.
Arról, amit képviselt, és hogy milyen ember volt.
Tamerlan felállt, és kiabálni kezdett.
„Miért ünnepelnénk Martin Luther Kinget? Nem is muszlim.
Csak a prófétát szabadna követnünk és dicsőítenünk.”
Egy prédikáció során ilyen vehemensen hangot adni az elégedetlenségednek...
Ez mindenki számára nagyon felkavaró élmény volt.
És nagyon szokatlan is.
Tamerlan retorikája a cionista összeesküvésekről erőteljesebbé vált.
Szerintem Tamerlannak az iszlám csak ürügy volt,
hogy legyen mire fognia az életével kapcsolatos elégedetlenségét.
„Nem mi vallottunk kudarcot,
hanem ez a társadalom az, ami a muszlimok ellen fordult.”
Azt mondta, a nyugat eltiporja a muszlim nemzeteket,
elveszi az olajukat,
és emögött Izrael és a gazdag zsidók állnak.
Egyfajta globális összeesküvésről beszélt. Elkezdett nyíltan azonosulni a vallásával.
Imasapkát hordott, és nagy szakállt viselt.
KÉT ÉVVEL A BOSTONI ROBBANTÁSOK ELŐTT 2011. SZEPTEMBER 11.
A mai napon, 14:30 körül
a walthami rendőröket a Harding sugárút 12-höz riasztották.
Három halotthoz. A tetthely látványa döbbenetes.
A nyomozás még folyamatban van.
A három áldozat közül ketten Cambridge-ben laktak, a közelben.
A harmadik áldozat a 25 éves Brendon Mess volt.
A vegyes harcművészetek művelője.
Brandon Mess volt Tamerlan legjobb barátja.
Együtt jártak edzeni, és tudom, hogy szórakozni is.
Másnap Tamerlan lejött a terembe.
Mondom: „Sajnálom, ami Brendannel történt.”
Elég nyugtalanító választ kaptam.
Azt mondta: „Ha rossz dolgokat teszel, drogot árulsz, meg ilyenek, akkor ez van.”
Aztán Tamerlan csak úgy eltűnt,
és amikor visszatért, már egészen más volt.
Tamerlan 2012 nyarán Dagesztánba ment.
DAGESZTÁN
Az FBI-t erről értesítette az orosz biztonsági szolgálat.
Rögzítették, hogy telefonban kimondta a dzsihád szót.
Emiatt esett át a Guardian vizsgálaton.
De az FBI arra jutott, hogy nem jelent veszélyt.
Elengedték.
82. ÓRA PÉNTEK
Mikor azonosítottuk Tamerlant,
nem tudtuk, hogy vannak-e még társai. Meg bombáik.
Átvizsgáltuk a hátterét, a barátait, a családtagjait.
Hamar kiderült, hogy az öccse Dzsohar Carnajev.
Megszereztük a jogosítványképét.
Összehasonlítottuk a robbantásos fotókkal.
Rájöttünk, hogy ő volt a másik merénylő.
A fekete sapkás Tamerlan Carnajev, a fehér sapkás pedig Dzsohar.
Az öccse.
Minél gyorsabban meg kellett találnunk Dzsohart.
Azután elkezdtük a másik gyanúsított keresését.
Elkezdtük alaposan átfésülni Watertownt.
Taktikai üzemmódba váltottak.
Húsz háztömböt kutatnak át minden irányban
a hátrahagyott lopott Mercedestől.
Átkutattunk minden házat. Háztömbről háztömbre, belülről kifelé.
A környéken van még? Vagy kijutott? Otthon van? Hol lehet?
Rengeteg keresésben vettem részt.
Előfordul, hogy kijutnak, de van, hogy csak rejtőzködnek.
Az utóbbiban reménykedtem.
De 2-3 óra után még mindig nem találtunk senkit.
Minden egyes perccel nőtt az esélye, hogy elmenekül.
Az a nyomozás egy ijesztő része volt.
Nem tudtuk, hány fős csoporttal van dolgunk.
Számítottunk rá, hogy egy nagyobb sejt aktiválja magát, és támadást indít.
Egy nagy, országos hajtóvadászat volt. Példátlan a bűnüldözés történetében.
Maradjanak biztonságos helyen!
A várost lezárták. Ilyenre még nem volt példa.
Több száz rendőr kutatja át az utcákat egyetlen férfi után,
aki minden bizonnyal terrorista, és gyilkolni jött ide.
A feliratot fordította: Török Lajos