Noen overvåkingsbilder i episoden er gjenskapt
basert på fakta og vitneutsagn.
20 MINUTTER ETTER BOMBINGEN
BOSTON-BOMBEREN
KAPITTEL 2 DEN AMERIKANSKE DRØMMEN
18 APRIL 2013
74 TIMER TORSDAG
75 TIMER TORSDAG
God dag. Jeg er Richard DesLauriers,
spesialagent med ansvar for FBIs Boston-avdeling.
Vi ber nå om publikums hjelp til å finne de mistenkte.
SPESIALAGENT, LEDER AV FBI-ETTERFORSKINGEN
Jeg visste det ikke da, men den pressekonferansen på Sheraton
om kvelden torsdag, 18 april 2013 startet
de mest betydningsfulle 48 timene i karrieren min.
Noen der ute kjenner disse individene som venner,
naboer, kolleger eller er familiemedlemmer av de mistenkte.
Var ganske intenst.
Vi sier det til folk nå.
Vi forteller dem hvem som er identifisert.
Viser dem bilder.
Vi vet ikke hva som vil skje.
Hele greia var risikabelt. Tvinger vi dem?
Presser vi dem til noe?
Nå kan vi ikke snike oss inn på dem.
Her er de. FBI refererer til dem som mistenkt en og mistenkt to.
FBI har satt opp en spesiell tipslinje og en nettside dedikert til saken.
Nettstedet fikk umiddelbart 40 millioner treff.
De mistenkte er væpnede og ekstremt farlige.
Avsløringen av de to mistenkte gir en ny følelse av at dette haster.
Tror du de vil bli gjenkjent fra de offentliggjorte bildene?
Så klart.
Jeg tror absolutt de vil ta dem.
De gjør sitt beste. Det vil ta sin tid.
Gjett hva? Richard DesLauriers vil ta dem.
Var glad bildene skulle offentliggjøres,
og jeg trodde at folk ville se bildene
og si at det er den og den, og han er her.
Rett etter det fikk vi ingen telefoner.
Ikke en eneste telefon.
- Helt utrolig. - Dro hjem den kvelden,
og sa til kona mi:
"Vi får en telefon i natt om at noen har identifisert dem."
Og så får jeg en telefon som jeg ikke forventet.
MASSACHUSETTS INSTITUTT FOR TEKNOLOGI, CAMBRIDGE, MA
Politiet. Samtaler tas opp. Betjent Sakov.
Hei. Vi hører høye lyder utenfor vinduet.
Det høres ikke ut som skudd. Men det er skarpe, raske lyder.
En politimann ser ut til å være i nærheten i en bil,
men vi vet ikke hva som skjer.
Ok. Vi skal ta en kikk.
Herregud. Skynd dere! Alle enheter, svar.
Betjent nede. Alle enheter... Gi oss plassering. Betjent nede.
79 TIMER TORSDAG
80 TIMER TORSDAG
Pressekonferansen ender,
og jeg tar bussen tilbake og krysser Mass Avenue-brua på vei mot MIT.
På andre siden av Cambridge-elven, ser jeg til høyre
og ser et hav av blålys, overalt.
Politibiler, patruljebiler som kjører fort opp Memorial Drive.
Jeg er blant de første på scenen, og det er mye sinne.
En politimann gråt tydelig.
Jeg snakket med politiet for å finne ut hva som hadde skjedd.
- Har du noe å fortelle? - Nei. Ingenting akkurat nå.
Noen ringte meg.
En politimann hadde blitt drept i Cambridge.
Cambridge er en annen by, i en annen jurisdiksjon.
Historien vi fikk var at det var et ran som hadde gått galt.
Ekstremt sjelden at en politibetjent blir skutt i Boston-området.
Når ble politi drept i Cambridge?
Det skjer ikke der, ikke på universitetet, og det skjer ikke i det samfunnet.
Noe er galt.
Noe er veldig galt.
Du ser tydelig at det var en kamp.
De prøvde å ta våpenet hans.
Det var helt tydelig en henrettelse.
Hylsteret hans gjorde det umulig for dem å ta det.
Ed Davis sier: "Tror du dette er svarte og hvite caps?"
Jeg bare: "Det ville vært logisk."
Jeg så folk med bekymring og frykt i ansiktet.
For hvert minutt som går, risikerer vi flere liv.
Hvis det er dem, hva i helvete har de tenkt å angripe oss med nå?
På kvelden den 18. april
kjørte jeg min nye bil
langs Charles-elven, på Cambridge-siden.
Jeg vet at det skjer noe i Cambridge, for det var
mye blålys og politibiler.
20 av dem.
Noe alvorlig må ha skjedd der.
TEKNISK ENTREPRENØR
Jeg kom til Amerika fra Kina i 2009
for å ta en mastergrad.
Jeg ville lære mer om amerikansk kultur.
Lære mer om Den amerikanske drømmen.
President Obama sa en gang: "Alle amerikanere, om du er ærlig,
om du jobber hardt, så fortjener du å ha en lys fremtid."
Det er det jeg tror. Om du jobber hardt med deg selv,
om du er ærlig med deg selv, så får du et bedre liv.
Jeg var veldig fascinert av fine biler.
Så jeg kjøpte min første bil.
Det var en Mercedes.
Da jeg kjørte bilen, følte jeg meg kul.
Jeg ville ikke at noen skulle være for nære den.
Ville ikke at andre skulle kjøre den. Var som en baby for meg.
80 TIMER TORSDAG
Jeg kjørte bilen min.
Jeg husker at jeg fikk en melding.
Jeg stoppet i en gate som heter Brighton Avenue.
Jeg var fokusert på telefonen i et par minutter.
Så stoppet det en bil rett bak meg.
Det føltes litt rart.
Jeg tenkte, kanskje det er en som vil spørre etter veien.
Så banket de på passasjervinduet mitt.
Så jeg åpnet vinduet litt, kanskje så mye.
Så ville han at jeg skulle åpne det litt mer.
Gikk veldig fort. Hadde ikke tid til å reagere.
Jeg bare: "Hva pokker er det som skjer?"
Han truet meg med et våpen.
Kroppen min skalv.
Jeg bare: "Jeg skal gjøre det du ber meg om.
Bare ikke drep meg."
Han sa at han kan drepe meg når han vil.
"Bare kjør."
Og bilen bak meg fulgte etter oss hele veien.
Jeg så at vi kjørte mot Watertown.
Vi stopper ved et hus i Watertown.
Og den eldste vil at jeg skal sitte på passasjersiden.
Begge går ut av bilen.
Tenkte det var på tide å rømme,
men de tok ut nøkkelen og låste døra.
Så flyttet de noe fra den andre bilen til bilen min.
Et par esker, tror jeg.
De setter seg i bilen igjen, og nå er vi tre.
Den eldste kjører.
De etterlot bare bilen sin der.
Visste ikke hvem som var hvem.
En av dem var mye yngre og så ut som en student,
men de virket ganske amerikanske for meg.
Den eldste spurte meg om jeg visste hvem han var.
Jeg sa: "Jeg vet ikke hvem du er."
Han sa: "Jeg utførte Boston-bombingen."
"Og vi drepte akkurat en politimann i Cambridge."
Å, helvete. Bare...
Hvordan kunne det være mulig?
Hvorfor meg?
En politimann ved MIT har blitt skutt.
Han fikk flere skuddsår.
Ble kjørt til sykehuset, og døde.
Jeg ble fortalt at de skjøt seks ganger inn i bilen.
En av kulene traff betjenten i hodet.
Da jeg ankom åstedet,
visste jeg betjent Sean Collier var drept,
og det var tragiske nyheter.
Når noen i politiet blir drept, er det forferdelig.
Og å drepe stakkars Sean,
mens han satt i bilen og gjorde en utakknemlig jobb?
Han fortjente ikke det.
Jeg følte en kombinasjon av sinne og at det hastet med å ta disse folkene.
De hadde slått oss. De kom seg gjennom forsvaret vårt.
Etter at bildene ble offentliggjort,
var det tydelig at de var avslørt. Var kjent hvem de var.
Og de så ut til å tenke: "Vi har ingenting å tape."
Tenker du noensinne at om du ikke publiserte bildene,
at Sean Collier kunne levd nå?
For å være ærlig, trengte de en ny pistol.
Var det de ville gjort, om det var torsdag, fredag eller lørdag.
Jeg trodde da, og jeg tror enda,
at det ikke var noen ulempe med å publisere de bildene umiddelbart.
Med tanke på hva som skjedde, jeg vet det er etterpåklokskap,
men det er et legitimt spørsmål. Var det riktig tilnærming?
Vi hadde et ansvar,
så folk kunne beskytte seg selv.
Dette er et avvik.
Denne hendelsen viser at uansett hva du har på plass,
uansett hvor hardt du prøver, så kan du ikke forhindre alt.
Det var det som skjedde her.
80 TIMER TORSDAG
I bilen
snakket de et språk jeg ikke forstod.
Vi stopper ved en bank.
Den yngste går ut av bilen.
De bruker kortet mitt for å få penger.
Da vi satt i bilen, spurte jeg:
"Skal dere drepe meg i kveld?"
Det var da han sa: "Nei, vi skal ikke drepe deg."
"Vi kjører deg bare
til et sted langt borte der ingen vil finne deg."
Skal jeg tro de to morderne?
Hvorfor ville de la meg gå?
De bryr seg ikke om andres liv.
De dreper meg nok på siden av motorveien.
Familien min, foreldrene mine, vennene mine,
jeg hadde ikke sjansen til å si farvel til dem.
De spurte: "Kan bilen kjøres ut av staten, som New York?"
Jeg sa: "Ja, så klart." Ikke sant?
Så skjønte jeg at de prøver å dra til New York for å bombe igjen.
Jeg vet at om vi er på motorveien, stopper de nok ikke før i New York.
Jeg sa at jeg bare har en kvart tank igjen,
så la oss fylle tanken.
De kjørte og lette etter en bensinstasjon
som fortsatt var åpen, men alt var stengt.
Ti minutter etter stoppet vi på en stasjon i Cambridge.
80 TIMER TORSDAG
81 TIMER FREDAG
Den yngste går ut av bilen.
Den eldste la pistolen sin i siden på døra.
Hvis jeg vil rømme, hvis jeg vil unnslippe dette,
er nok dette min siste sjanse.
Den viktigste avgjørelsen i livet mitt.
Så sier jeg til meg selv: "Helvete heller. Jeg gjør det."
Så...
Heldigvis klarte jeg å ta av meg bilbeltet,
låse opp bilen og dra i håndtaket.
Jeg følte at han prøvde å ta tak i meg med høyre hånd.
Det føltes veldig nære.
Så nære.
Jeg løper over gaten,
til en annen stasjon som enda er åpen.
911, samtalen tas opp. Hva er nødssituasjonen din?
Ja, jeg er på en Mobil bensinstasjon. 816 Memorial Drive.
Det er en kunde som kom inn nå,
og sier at noen ville skyte ham,
og han blir inne her og drar ikke.
Kan jeg snakke med ham?
Det er de mistenkte for maratoneksplosjonen.
Hjelp meg. De har våpen.
Hvor er de?
De er på en Shell bensinstasjon på Memorial Drive.
- Er de foran stasjonen? - Ja.
Jeg stakk akkurat av. Måtte bare løpe. Kan dere komme?
De er allerede på vei. Pust dypt inn og bli der du er.
- Jeg blir med deg her på telefonen. - Ok.
Jeg føler at stemmen min skjelver.
Og jeg kan ikke engang snakke.
Det føltes som de lengste to timene i livet mitt.
Føler meg syk hver gang jeg tenker på det.
Det er den vanskeligste avgjørelsen jeg noensinne har tatt.
Mens livet fortsetter,
er det jeg prøver å gjøre, å ikke...
fokusere på det.
Jeg setter bare pris på at jeg enda er i live.
81 TIMER FREDAG
Vi sendte alt av politi til MIT og så etter noe mistenkelig.
Plutselig får vi en telefon fra en bensinstasjon på Memorial Drive.
Det var en fyr der
som sa han var kidnappet, og at det var bomberne.
Jeg sa til dem at bilen min
hadde et sporingssystem.
Han sa til politimannen: "GPS-nummeret er 1234567."
Han sa: "Hvordan vet du det?"
Er så glad du er for din første bil. Du husker alt.
Så han hadde bokstavelig talt GPS-nummeret til sporingssystemet i hodet.
Jeg ville at de skulle ta dem så fort som mulig.
Betjenten ringte inn nummeret
og de sporet umiddelbart bilen til Watertown.
Watertown, til alle biler.
Cambridge leter etter en, tre, sju, november, zulu, en.
Det er en Mercedes fra 2013. Fargen er svart.
Bilen ble stjålet fra 816 Memorial Drive
i Cambridge under en bilkapring.
Det er to menn fra Midtøsten i den. En beskrevet som 179 cm høy.
Den andre er lys i huden.
Jeg jobbet 30 år som politibetjent i byen Watertown.
Det er en naboby til Boston,
og vi er en veldig liten by på ti kvadratkilometer,
men den er tettpakket,
med over 40 000 mennesker i byen, på ti kvadratkilometer.
Alle kjenner alle der. Mange familier, mange små barn.
Det er et veldig trygt sted.
Kan ikke si jeg noensinne var i nærheten
av å bruke våpenet mitt, før den kvelden.
Skudd avfyrt.
PTSD er en virkelig ting. Det fortærer deg og dreper deg.
Det er som et annet liv.
I 2013 var jeg sersjant,
og jeg hadde vært i den stillingen i 20 år.
Jeg kom til politistasjonen, og jeg hadde politiradioen på.
Jeg hørte at Sean Collier, politimannen ved MIT, var blitt drept.
Jeg tenkte: "Det er forferdelig."
Så jeg gikk ut til bilen min. Jeg tente på en sigarillo
og lyttet til politiradioen.
Cambridge-politiet ringte.
De har pinget telefonnummeret i bilen
som har blitt kapret.
Den er i Dexter Avenue-området. En Mercedes fra 2013.
En politibetjent i Cambridge ringte vår vakthavende direkte
og sa: "Hei, hør her, vi har en stjålet bil i Cambridge.
Vi sporer den, og den er i Watertown nå, ved 93 Dexter Avenue."
Ok, kan du gi meg bilnummeret igjen,
og beskrivelsen av bilen?
Svart Mercedes fra 2013.
Det var betjent Joe Reynolds område, og han sa: "Jeg skal sjekke det."
Bilen er i bevegelse nå.
En bilkapring. Det ble sagt slik. De sa de kan være bevæpnet.
Jeg tenker, om de kommer dit, vil en av to ting skje.
Blir enten biljakt eller jakt til fots.
Vi vet bare at det er et kjøretøy kapret med våpen.
Jeg tror det bare er et par ungdommer. Vi skal stoppe den bilen.
Vil overgi seg eller hoppe ut og løpe.
Om de hopper ut og det blir jakt til fots,
er jeg et ekstra sett øyne. Så jeg kjørte dit.
Dro fra stasjonen og kjørte i den retningen.
Ok, mottatt. Enda her på Laurel. Svingte til venstre på Laurel.
Joe Reynolds kom dit, og de møtte hverandre.
De senker farten til gangfart.
De fikk øyekontakt.
Vi fant ut at de mistenkte kjørte to biler.
Det var bilen deres foran, og en svart SUV bak den.
Rett ved siden av den nå. Skal jeg stoppe den?
Hører på radioen: "Joey, ikke stopp bilen."
"Er på vei." Han sa: "Mottatt, sersjant."
Jeg er rett bak bilen. Setter på lysene.
Betjent Reynolds fulgte etter.
De kjørte ikke fort, og det var da den svarte SUV-en stoppet.
Da jeg svingte til venstre, inn på Laurel Street, var det kaos.
00:34 FREDAG
Mistenkte står midt i gata og bare skyter i vei.
Jeg stopper umiddelbart. Og boom, glass i ansiktet.
Skudd avfyrt. Alle enheter ut.
Alle enheter. Skudd avfyrt fra Cambridge-kjøretøyet.
Sist sett ved Dexter Avenue.
Skudd avfyrt i Watertown.
Han sa: "De skyter på meg." Jeg tenkte: "Må hjelpe."
Jeg satte opp farten fra 50 til 130 kilometer i timen.
Skudd avfyrt!
Skudd avfyrt.
Jeg sa: "Jeg må gjøre noe."
Jeg sa: "Jeg skal hoppe inn i bilen.
Jeg skal sette den i drive, og sende den mot dem."
På den måten
kan jeg se hvor mange som skyter. Se hva vi har,
for å fortelle innkommende enheter.
Reynolds sier: "Sersjant, hvem kjører 468?"
Bilen kjørte mot dem. Han visste ikke den var tom.
Den kjørte bare nedover gaten.
Var da jeg så dem bak Mercedesen,
jeg så at han kastet noe.
Da jeg så den komme gjennom luften, tenkte jeg:
"Guttungen kaster pinner på oss."
Da den traff bakken, sa den klink... Og jeg bare...
Kraftig eksplosjon!
Hva? For en uke dette har vært.
Først maratonbombingen. Så blir en MIT-politimann drept.
Hva annet kan gå galt denne uken?
På det tidspunktet, da jeg stod der ved MIT,
ble det plutselig oppstyr.
Og politiet lytter til radioene sine.
Vi hører på radioen: "Skudd avfyrt."
Skudd avfyrt!
Enheter til åstedet. Vi trenger hjelp umiddelbart!
- Watertown, Newtown, åtte på vei. - Åtte på vei med K9 også.
Fra Cambridge til Watertown, tre enheter til på vei.
Jeg tenkte: "Dette må henge sammen. Det må være dem. "
Jeg husker at jeg straks slo på lys og sirener og kjørte full fart til Watertown.
Jeg kjørte mot Watertown,
og det var en liten hær med politibiler på vei samme veien.
Og jeg hang meg på og fulgte de andre samme veien.
Vet ikke hva som skjer, men følger med dem.
Det som skjedde
så ut til å være knyttet til noe mye større.
De forlater åstedet til en drept politimann.
Vi har ham. Han kaster sprengstoff på oss.
Den natten ringte avdelingssjefen.
Han sa: "Politimester, de kaster bomber på oss og skyter."
Jeg sa: "Hvem gjør det?"
Han sa: "Vi er etter dem."
Telefonen ringte og jeg svarte. Var en av assistentene mine
som sa at våre mistenkte er på rømmen,
og at de kaster flere bomber mot politimenn i Watertown.
Og jeg bare: "Svarte helvete."
Kan jeg få posisjonen?
Krysset av Dexter og Laurel.
Når du hører patruljebilene komme, er det verdens beste følelse,
for du vet at mer ammunisjon er på vei. Vi har flere våpen mot dem.
En skuddveksling, rett foran huset mitt.
Kom deg vekk.
Hei, dere, stopp. Se opp! Gå den andre veien.
Begynner å bli seriøst nå.
Det går av bomber. Politi som skyter overalt.
Det var rett og slett en krigssone.
Det var beboere som kom ut, og det skremte meg.
Jeg heter Ryan. Hva gjelder det?
Hei, jeg er i Watertown. Jeg hører skudd, og jeg hørte...
Vi er klar over det. Takk.
911, samtalen tas opp. Hva gjelder det?
- Høres ut som om noen skyter... - 911, hva gjelder det?
Hei. Jeg hørte et stort smell.
Vi er klar over det. Takk.
Minst én av beboerne, han kom ut tre ganger,
åpnet døra og sa: "Trenger du hjelp?"
Og jeg sa til ham: "Kom deg tilbake inn i huset!"
"Om du ikke har 40 kaliber ammunisjon, så kom deg inn igjen."
Jeg kom fram og var ved hjørnet av Laurel Street.
Tok på meg skuddsikker vest.
Idet jeg går rundt hjørnet,
ser jeg betjent Reynolds og sersjant MacLellan.
Han var bak et tre og skjøt tilbake, og han ga dem kommandoer.
Overgi dere!
"Overgi dere."
De prøvde å få dem til å overgi seg, og de fortsatte bare å skyte.
Vi trodde på den tiden at det var to våpen, fra munningsglimtene.
Til slutt fant vi ut at de hadde et håndvåpen,
at det andre munningsglimtet vi så,
var han som fyrte på rørbombene.
Det var vårt andre munningsglimt.
Siste bomben de kastet,
jeg så ham gå ut fra bak bilen, og holdt noe med to håndtak,
og jeg så ham bare...
Herregud!
Jeg kjente trykket, og alt jeg husker
var at alt gikk i hvitt.
Grå-svart røyk, og så kjente du at ting regnet ned på deg.
Alt var metallbiter.
Det var en trykkoker.
En av hengslene løsnet, så den fikk ikke
så mye trykk som den kunne ha fått.
Så hvis han hadde satt den der, i stedet for å kaste den,
hadde vi blitt...
Ville blitt skadet. Var i sprengningssonen.
Var en stillingskrig.
Så jeg bestemte meg for å gå gjennom hagene til folk
og komme på siden av dem. Flanken.
Jeg gikk opp en innkjørsel, over et gjerde,
gjennom hagen, over et annet gjerde. Gikk langs gjerdet.
Det var da jeg så dem. De tok dekning der.
Jeg var våpeninstruktør for avdelingen.
Treffer vanligvis.
Jeg siktet. Jeg skjøt en runde.
Jeg vet jeg traff fyren. Ingen reaksjon, så jeg prøver igjen. Pang.
Vet jeg traff ham, men ingen reaksjon.
Jeg skjøt ham ni ganger. Ikke bare i kroppen.
Skjøt ham i føttene. Han ville ikke ned.
Da han visste jeg var der, kom han løpende ut.
Vi stod overfor hverandre, to meter unna, og hadde en skuddveksling.
Heldigvis bommet alle kulene. Det var som et Pulp Fiction-øyeblikk.
Dø, jævler, dø!
Pistolen hans sluttet å virke.
Visste ikke om den låste seg eller var tom.
Han var nesten i vantro over at han ikke kunne skyte lenger.
Og han stoppet, så på pistolen sin, så på meg.
Vi fikk øyekontakt. Han kastet pistolen og traff meg i skulderen.
Falt i bakken.
Han snur seg mot oss, alle gutta skyter mot ham,
og han begynner å løpe mot oss.
Magasinet mitt er åpent. Ingen kuler igjen, men han vet ikke det.
Magasinet er åpent, og jeg sa: "Jeg dreper deg. Kom deg på bakken."
Han bare fortsetter. Døde øyne.
Bare ser på meg og går rett mot meg.
Puttet pistolen vekk og taklet ham.
Gutten bare kollapser.
Han motsetter seg voldsomt. Går på ren adrenalin.
Jeg hadde en tom pistol. Ingen kuler, men jeg hadde en pistol.
Så jeg sa: "Jeg slår ham ut."
Prøvde så hardt jeg kunne å slå ungen i svime.
Sersjant Pugliese har håndjern på ham, og jeg slår så hardt jeg kan.
Prøver å slå ham ut. Og gjøre det lettere.
Prøver å sørge for at vi ikke dør.
Betjent Reynolds ser nedover gaten, og han sier:
"Noen er i SUV-en. Den har snudd."
Den kommer mot oss!
Jeg så, og frontlysene var rett i ansiktet mitt.
"Sersjant, unna." Skyver meg vekk.
Jeg bare slipper. Jeg kjente vinden fra bilen i ansiktet mitt.
Jeg så forhjulene kjøre over den mistenkte.
Han ble slått mellom understellet og veien 3-4 ganger,
og han ble dratt rundt 6-8 meter.
Det var helt vanvittig.
Bilen kjørte vel i 65 kilometer i timen,
så det ble veldig voldsomt.
Den mistenkte kjørte avsted i en SUV. Han kjørte over partneren sin.
Liket ble kastet ut fra under bilen.
Den kolliderte med en av våre biler som hadde stoppet der.
Og du hørte motoren ruse for å komme løs fra kollisjonen.
Så kom han seg løs, kjørte fort gjennom et kryss.
Det ble løsnet mange skudd fra betjenter som hadde kommet dit.
Han raste gjennom krysset, og forsvant.
Kom igjen.
Jeg ankommer åstedet. Det er mørkt.
Det er kaotisk. Betjenter skriker og roper.
Da jeg kom, var det politibetjenter overalt.
Du hører en skuddveksling. Bomber kastet mot politiet.
Det var helt surrealistisk.
Plutselig ser vi politimenn løpe nedover veien.
Vi blir med dem.
Vi finner ut at vi jager etter Mercedes SUV-en.
Og vi møter SUV-en i denne gata.
Døren er åpen. Det er ingen her.
Sa til meg selv: "Jeg kan ikke gjøre dette."
"Jeg må organisere dette. Kom opp med en plan."
Det var frustrerende at han slapp unna, men jeg trodde han ville bli tatt
kort tid etterpå.
Så mange politibetjenter på stedet, og den mistenkte hadde sluppet unna,
jeg mener det var flaut for politiet.
Vi trenger en ambulanse på Laurel og Dexter for den mistenkte.
Skutt og overkjørt.
Og gutten var i en ille forfatning.
Han ble revet opp fra armhulen til midjen, og var helt åpen.
Fortsatt i live.
De klippet av klærne
og la ham bak i ambulansen.
Begynte å jobbe med ham, og dro.
Kjørte ham til sykehus i Boston med stort akuttmottak.
81 TIMER FREDAG
Jeg gikk ut av bilen, og det var en føderal agent der.
Han sa: "Ligger en udetonert bombe på bakken."
En av rørbombene lå på bakken.
Det var kulehull overalt. I stoppskilt,
i husvegger. Kasserte håndvåpen i gata.
Det som slo meg var en trykkoker inne i siden av en bil.
Akkurat samme som maratonbomberne brukte.
Jeg tenkte: "Herregud. Det er dem."
En fra SWAT- laget kom bort og sa: "Hei, sersjant, vet du hvem det var?"
Og jeg trodde han spurte hvem de var...
Jeg bare: "Ikke Watertown-ungdommer."
Andre folk kommer.
De sier: "Vet du hvem det var?"
"Par bilkaprere." "Nei, det var Boston Maraton-bomberne."
Kutt ut.
"Du har Boston-bomberne.
Dette er maratonbomberne." Han bare: "Nei, det var en stjålet bil."
Politiet med i skuddvekslingen skjønte ikke hvem de hadde foran seg.
Herregud. Og så tenker jeg: "Bomber,
og all ammunisjonen. Jøss, jeg burde skjønt det tidligere."
Men jeg er ikke detektiv. Er patruljerende politi.
Jeg er ikke politi. Og jeg forstår at det er farer
i mange situasjoner,
men å bare skyte, og skyte 210 skudd fra politiet alene.
Du setter uskyldige liv i fare.
Jeg intervjuet en mann som nesten fikk barnet sitt drept.
Babyen sov på rommet sitt
da en kule traff få centimeter fra babyens hode.
At sivile i hjemmene sine ikke ble skadet eller drept, var bare flaks.
Det vi ser etter er en mistenkt som stemmer overens med beskrivelsen
av mistenkt nummer to, personen med hvit caps,
som var involvert i mandagens bombing av Boston Maraton.
Ble mistenkt en skutt?
- Ja. - Lever han?
- Er mistenkt en... - Vi har ikke navnene enda.
Lever han?
Hør her, dette er en pågående etterforskning.
Vi kan ikke gi flere detaljer om beskrivelsene av de mistenkte.
Vi prøver å få informasjon ut til folk som bor her.
De må bli hjemme og ikke åpne dørene sine,
med mindre politiet er der.
Vi har anholdt en mistenkt.
Han ble kjørt bort fra åstedet,
og erklært død på sykehuset.
Så vi måtte identifisere den mistenkte for å finne ut hvem de er.
Vi kjørte til sykehuset og tok fingeravtrykkene hans.
Vi vet at han er en av bomberne.
Alle tenker at vi håper vi har ham i databasen.
Hvis vi kan finne ut hvem han var,
kan den informasjonen lede oss til den andre mistenkte.
Vi kjørte fingeravtrykkene gjennom føderale databaser
for å identifisere vedkommende.
Vi fikk et treff.
Han het Tamerlan Tsarnaev.
Tamerlan Tsarnaev.
Straks begynte vi å sjekke databasene
for å forstå hvem denne personen var.
Det var en enorm informasjonsflyt.
Han var en tsjetsjensk statsborger,
som hadde bodd her i flere år, her i Cambridge.
Et gjennombrudd i etterforskningen.
82 TIMER FREDAG
Jeg var på åstedet.
Døren åpnet. Rick DesLauriers kom inn.
Han var opprørt. Han var tydelig sjokkert.
Han sa: "Vi kjenner ham. Har sjekket ham før."
Jeg ble sjokkert og sa: "Hvordan kjenner du ham?"
Han sa: "Vi mottok en rapport fra FSB,
den russiske etterretningstjenesten, om at denne fyren er terrorist."
Det var et tidligere Guardian-tips.
En Guardian-etterforskning er det laveste nivået
FBI vil gjennomføre for nasjonalt sikkerhet.
Du har kun ubekreftet informasjon fra én kilde som kommer inn.
Han sa han avhørte dem, så på informasjonen de ga,
og avsluttet saken.
Jeg sa: "Hadde dere den informasjonen?
Hvorfor sa dere ikke at de var der ute?"
Ingenting i Guardian-etterforskningen fikk oss til å tro
at Tamerlan Tsarnaev ville bombe Boston Maraton i 2013.
Jeg ble frustrert og overrasket.
Politiet prøver alltid å finne
de som begår en forbrytelse eller er mistenkt for det.
Jeg prøver ikke å gjøre det. Jeg prøver å forstå historien.
Du er ikke født som et monster som sprenger maraton
og dreper en åtteåring.
Vi må vite hvordan dette kunne skje.
Hvordan kom han dit?
Det er derfor jeg er her.
BOSTON GLOBE-JOURNALIST
I time etter time
tordner lyden av russiske våpen i dette grenseområdet.
Mot tsjetsjenske militante.
TSJETSJENIA
Sent på 90-tallet ble tsjetsjenere ansett som forfulgt,
og USA var villig til å gi dem flyktningstatus
for å flykte fra forfølgerne.
Anzor Tsarnaev, Tamerlans far, så Den amerikanske drømmen i Hollywood-filmer
og bestemte at det var den han ville ha.
Han kom til Amerika med sin kone og deres fire barn.
De flytter inn i en trang leilighet i Boston-området.
Tamerlan var tenåring den gangen.
Han hadde lært å bokse i Kirgisistan, og han var talentfull.
Faren hans så dette, og han ville at han skulle bli en mester.
Følg med på denne dyktige mannen. Han vil vinne mesterskapet.
TAMERLANS BOKSETRENER
Første gang jeg traff Tamerlan var rundt 2008.
Faren hadde trent ham. Veldig intens fyr.
Faren ville at han skulle bli best. Så Tamerlan var veldig fokusert.
Var imponert over arbeidsmoralen.
Han var veldig effektiv i ringen.
Mine damer og herrer, Tamerlan Tsarnaev!
Var som en mann som bokset mot barn.
Året før OL gjorde han det veldig bra.
Han vant alle kampene sine.
Vinneren! Tamerlan Tsarnaev!
Anzor Tsarnaev skrøt til vennene sine:
"Sønnen min blir på USAs olympiske bokselag."
Jeg trodde ikke bare at han ville komme seg til OL,
men at han kunne vinne en medalje.
- Er du spent? - Ja. Hvorfor ikke? Ikke sant?
Men senere fant vi ut
at han ikke kunne være med på den olympiske uttagningen.
Høyre overhånd hele dagen.
Venstre hook når han senker høyre.
Regelendringen førte til det.
For å være på OL-laget må du være amerikansk statsborger.
Og Tamerlan var ikke statsborger.
Måten han presenterte OL-situasjonen for meg på
var i grunnen dette: "Jeg er muslim. De vil ikke at jeg skal representere USA,
så det vil ikke skje."
Jeg sa: "Du kan bli proff. Det er mange ting vi kan gjøre, og..."
"Nei, alt er rigget. Jeg er muslim, så ingenting vil fungere for meg."
Nå begynner du å føle skuffelsen hans.
Han gikk dypere inn i religionen sin.
En gang hadde vi en gjesteforeleser, og temaet var Martin Luther King.
Det han stod for. Hva slags person han var.
Tamerlan reiste seg og ropte.
"Hvorfor skal vi feire Martin Luther King? Han er ikke en muslim.
Vi burde bare følge og feire profeten."
At noen under en preken uttrykte misnøye så voldsomt som han gjorde,
det var litt opprørende for alle.
Og veldig uvanlig.
Tamerlans retorikk om de sionistiske konspirasjonene ble mye mer voldsomme.
Jeg tror Tamerlan brukte islam som et verktøy
for å rettferdiggjøre misnøyen sin med den retningen livet hans tok.
Ideen om at: "Vi mislyktes ikke.
Det er samfunnet som er bygget opp mot muslimer, mot oss."
Han sa at de muslimske nasjonene ble tråkket på av Vesten,
at oljen deres ble stjålet.
Israel og de rike jødene sto bak det.
En slags global konspirasjon.
Han begynte å assosiere seg åpenlyst med religionen sin.
Han brukte kalott og hadde stort skjegg.
2 ÅR FØR BOSTON-BOMBINGEN 11 SEPTEMBER 2011
Rundt klokken 14:30 i dag,
rykket Waltham-politiet ut til 12 Harding Avenue.
Det er tre lik. Veldig grafisk åsted.
Det er en aktiv og pågående etterforskning.
To av de tre ofrene bodde like ved, i Cambridge.
Det tredje offeret var 25 år gamle Brendan Mess.
Han var en lokal MMA-slåsskjempe.
Brendan Mess var Tamerlans bestevenn den gangen.
De var på treningssenteret sammen. Gikk ut sammen.
Dagen etter kom Tamerlan til treningsstudioet.
Sa til ham: "Lei for å høre hva som skjedde med Brendan."
Svaret hans gjorde meg urolig.
Han sa: "Hvis du gjør fæle ting, og du selger dop,
er det slike ting som skjer med deg."
Plutselig forsvant Tamerlan,
og da han kom tilbake, var han en annen.
Tamerlan drar til Dagestan sommeren 2012.
FBI får et notat fra FSB, den russiske sikkerhetstjenesten.
Tamerlan har sagt ordet "jihad" i en telefonsamtale.
Det førte til Guardian-etterforskningen.
Men FBI mente han ikke var en trussel.
De lot ham gå.
82 TIMER FREDAG
Da vi identifiserte Tamerlan
visste vi ikke om noen av vennene hans hadde flere bomber.
Da så vi nærmere på bakgrunnen hans, venner og familiemedlemmer.
Vi fant ut at hans yngre bror het Dzhokhar Tsarnaev.
Vi fant bildet fra førerkortet hans.
Vi matchet det med bildene fra bombingen.
Vi fant ut at han var den andre bombemannen.
Tamerlan Tsarnaev har svart caps. Og Dzhokhar har hvit caps.
Det er broren hans.
Vi måtte finne Dzhokhar så fort som mulig.
Og vi begynte å lete etter den andre mistenkte.
Vi startet en finkjemming av Watertown.
De går inn i taktisk modus,
og går 20 kvartaler i alle retninger fra Mercedesen,
bilen de dumpet etter kapringen.
Vi lette gjennom alt, hus for hus, kvartal for kvartal, fra midten og ut.
Er han her? Kom han seg ut? Er han hjemme? Hvor er han?
Har vært involvert i mange søk.
Noen ganger kommer de seg ut, og andre ganger gjemmer de seg.
Jeg håpet det var det siste.
Men det gikk to eller tre timer, og vi fant ingen.
Hvert minutt som går, kan han komme seg unna.
Skummel tid i etterforskningen.
Vet ikke hvor stor gruppe vi har å gjøre med.
Vi forutså potensialet for aktivering av en større celle som
ville angripe.
Det var en massiv nasjonal menneskejakt,
uten sidestykke i USAs historie.
Vi ber folk om å bli hjemme.
Byen er i lockdown. Dette har aldri skjedd før.
Flere hundre politifolk leter etter en mann
de er overbevist om at er en terrorist som har kommet hit for å drepe folk.
Tekst: Lars Erik Hauklien