У цій серії деякі записи з камер спостереження відтворено
на основі досліджень та розповідей свідків.
ЧЕРЕЗ 20 ХВИЛИН ПІСЛЯ ВИБУХІВ
АМЕРИКАНСЬКИЙ РОЗШУК
ВИБУХИ НА БОСТОНСЬКОМУ МАРАФОНІ
ЧАСТИНА 2 АМЕРИКАНСЬКА МРІЯ
18 КВІТНЯ 2013 РОКУ
ГОТЕЛЬ «ШЕРАТОН» БОСТОН
ГОДИНА 74 ЧЕТВЕР
ГОДИНА 75 ЧЕТВЕР
Вітаю. Мене звати Річард Делор'є
і я спецагент, керівник підрозділу ФБР у Бостоні.
Ми звертаємося до громадян, аби визначити справжніх підозрюваних.
РІК ДЕЛОР'Є ГОЛОВНИЙ СПЕЦАГЕНТ ФБР
Тоді я цього не знав, але з пресконференції в «Шератоні»
ввечері в четвер 18 квітня 2013 року
почалися найважливіші 48 годин моєї кар'єри.
Дехто знає цих людей як друзів,
сусідів, колег або родичів підозрюваних.
Усе було дуже напружено.
Адже ми розповідаємо людям.
Ми кажемо їм, кого ідентифікували.
Показуємо їм фото.
Ми не знаємо, що буде далі.
Це було ризиковано. Ми змусимо їх проявити себе?
Підштовхуємо їх до дій?
Зараз ми не можемо до них дістатися.
Ось вони. ФБР називає їх Підозрюваними 1 і 2.
ФБР створило спеціальну інформаційну лінію та вебсайт присвячений цій справі.
На сайті одразу було 40 мільйонів переглядів.
Напевно, підозрювані озброєні та дуже небезпечні.
Після встановлення двох підозрюваних слідство активізувалося.
Думаєте, їх впізнають за цими знімками?
Звісно.
Думаю, їх точно спіймають.
Вони роблять свою роботу. На це потрібен час.
Знаєте, Річард Делор'є їх знешкодить.
Мене потішило, що фото викладуть.
Я був переконаний, що коли люди побачать ці фото
вони скажуть, що це так і так, а він ось тут.
Спочатку ніяких дзвінків не було.
Жодного.
- Я просто не вірив. - Того вечора я прийшов додому
і сказав дружині:
«Нам вночі подзвонять і скажуть, що цих хлопців впізнали».
А потім був геть неочікуваний дзвінок.
МАССАЧУСЕТСЬКИЙ ТЕХНОЛОГІЧНИЙ ІНСТИТУТ КЕМБРИДЖ, МАССАЧУСЕТС
Поліція МТІ. Дзвінки записуються. Офіцер Саков.
Вітаю. У нас за вікном чутно гучні звуки.
Вони не зовсім схожі на постріли. Але це різкі, короткі звуки.
Неподалік в машині сидить поліцейський, але ми не знаємо, що саме відбувається.
Гаразд. Ми перевіримо.
Отакої. Швидше! Увага всім підрозділам.
Вбито офіцера. Усім підрозділам. Місцезнаходження. Вбито офіцера.
ГОДИНА 79 ЧЕТВЕР
ГОДИНА 80 ЧЕТВЕР
Пресконференція закінчується,
і я сідаю в автобус, що перетинає міст Масс-Авеню до МТІ.
Коли ми проїжджаємо молл Кембріджсайд, я дивлюся праворуч
і бачу море блакитних вогнів.
Поліцейські машини, патрульні машини. Усі летять по Меморіал-Драйв.
Я там опинився одним з перших. Там усе було просякнуто люттю.
Один коп просто плакав.
Я звернувся до правоохоронців, аби з'ясувати, що сталося.
- Можете щось сказати, сер? - Ні. Зараз нічого.
Мені подзвонили.
У Кембриджі вбили поліцейського.
Кембридж - це інше місто в іншій юрисдикції.
Нам доповіли, що це було невдале пограбування.
Поліцейських кампусу вбивають дуже рідко.
Коли в Кембриджі вбивали копа?
В кампусі такого не буває. В тій громаді такого не буває.
Щось не так.
Щось точно не так.
Там були явні ознаки боротьби.
У нього хотіли забрати пістолет.
Це точно було вбивство.
Вони не змогли його витягти з кобури.
Ед Девіс мені каже: «Гадаєш, це Чорний та Білий капелюхи?»
Я кажу: «Було б логічно».
Я бачив людей із виразом тривоги та страху на обличчі.
Щохвилини був ризик, що будуть нові жертви.
Якщо це вони, то яке ще жахіття вони утнуть далі?
Увечері 18 квітня
я їхав новою машиною уздовж річки Чарльз із боку Кембриджа.
Я бачу, що в Кембриджі щось відбувається, бо там багато
синіх маячків і поліцейських машин.
Їх двадцять.
Певно, там сталося щось серйозне.
ДЕННІ МЕН
ПІДПРИЄМЕЦЬ У СФЕРІ ТЕХНОЛОГІЙ
Я приїхав до Америки з Китаю в 2009 році,
щоб отримати ступінь магістра.
Я хотів більше дізнатися про американську культуру.
Більше дізнатися про американську мрію.
Президент Обама якось сказав: «Будь-який американець, якщо він чесний
і важко працює, заслуговує на яскраве майбутнє».
Я теж так вважаю. Якщо багато працювати над собою,
бути з собою чесним, твоє життя ставатиме краще.
Я дуже захоплювався гарними машинами.
Тож я купив свою першу машину.
Це був «Мерседес».
Коли я був за кермом, я почувався крутим.
Я нікого не хочу до неї підпускати.
Я не хочу, аби на ній їздили інші. Для мене вона немов дитина.
ГОДИНА 80 ЧЕТВЕР
Я їхав на новій машині.
І згадав, що отримав смс.
Я вирішив зупинитися на вулиці Брайтон-Авеню.
Пару хвилин я дивився в телефон.
Потім побачив, що позаду зупинилася машина.
Це було трохи дивно.
Я подумав, може, комусь треба спитати дорогу.
Потім вони постукали з боку пасажира.
Я трохи опустив вікно. Десь отак.
Він захотів, щоб я опустив його трохи нижче.
Дуже швидко. Я не встиг зреагувати.
Я подумав: «Що в біса відбувається?» І він націлив на мене пістолет.
Я увесь затремтів.
Я промовив: «Я зроблю все, що ти скажеш.
Прошу, не вбивай мене».
Він відповів, що може вбити мене, коли захоче.
«Просто їдь».
І всю дорогу за мною їхала друга машина.
Я розумію, що ми їдемо до Вотертауна.
ВОТЕРТАУН
Ми зупиняємося біля будинку у Вотертауні.
Старший чоловік каже мені пересісти у крісло пасажира.
Вони обидва виходять з машини.
Я подумав, може, зараз можна втекти, але вони вийняли ключ і замкнули двері.
А потім перенесли речі зі свого седана в мою машину.
Кілька коробок.
Вони повертаються в машину, і тепер нас троє.
За кермом старший.
Свою машину вони просто лишають.
Я не знав, які в них стосунки.
Один був значно молодший і схожий на студента,
але мені вони здалися американцями.
Старший спитав, чи я знаю, хто він?
Я сказав: «Я не знаю, хто ти».
Він сказав: «Я влаштував вибух на Бостонському марафоні.
І ми щойно вбили поліцейського в Кембриджі».
Чорт. Типу...
Як це може бути?
Чому саме я?
У поліцейського Массачусетського інституту стріляли.
Він отримав численні вогнепальні поранення.
Його забрали в лікарню, де він помер.
Мені сказали, що у машину вистрілили шість разів.
Одна куля пробила мозок офіцера.
Я прибув на командний пункт
і дізнався про вбивство офіцера Шона Кольєра.
Це була просто трагічна новина.
Кожне вбивство правоохоронця це великий удар.
Вбити бідного Шона,
коли він сидів у машині та робив невдячну роботу?
Він цього не заслужив.
Я відчув суміш гніву й сильного бажання швидше спіймати цих хлопців.
Вони нас переграли. Вони прорвали наш захист.
Після оприлюднення цих фото
стало очевидно, що вони засвітились. Що вони відомі.
І вони вирішили: «Нам нічого втрачати».
Ви думали, що якби ви не опублікували фото,
Шон Кольєр досі був би живий?
Скажу вам чесно, їм потрібен був ще один пістолет.
Саме це вони збиралися зробити. У четвер, п'ятницю чи суботу.
Тоді я подумав і сьогодні так вважаю,
що нічого поганого в опублікуванні фото не було.
Враховуючи те, що сталося, я розумію, що кажу це геть запізно,
але це законне питання. Невже це був правильний підхід?
Ми відповідаємо за те,
щоб громадяни могли себе захистити.
А це відхилення від норми.
Цей інцидент доводить, що незважаючи на ваші можливості
та попри всі ваші зусилля, запобігти всьому ви не здатні.
Гадаю, саме це й сталося.
ГОДИНА 80 ЧЕТВЕР
У машині
вони говорять мовою, яку я не розумію.
Ми зупиняємося біля банку.
Молодший виходить із машини.
Вони беруть мою картку, щоб зняти готівку.
Пам'ятаю, що, коли ми були в машині, я спитав:
«Ти мене вб'єш?»
Він відповів: «Ні, ми тебе не вб'ємо».
«Ми просто висадимо тебе
десь подалі. Там, де тебе ніхто не знайде».
Як я можу вірити цим двом убивцям?
Навіщо їм тебе відпускати?
Їм начхати на життя інших людей.
Напевно, мене вб'ють на узбіччі шосе.
Моя сім'я, батьки, друзі.
Я не мав змоги з ними попрощатися.
Вони спитали: «Твоя автівка може виїхати зі штату? У Нью -Йорк?»
Я сказав: «Так, звісно».
Я збагнув, що вони, мабуть, збираються до Нью-Йорка, щоб і там щось підірвати.
Я розумію, що коли ми виїдемо на шосе, вони не зупиняться до Нью-Йорка.
Я сказав, що в мене залишилася лише чверть бака,
тож треба заправитися.
Вони їхали, шукали працюючу заправку,
але все було зачинено.
Через десять хвилин ми зупинилися на заправці в Кембриджі.
ГОДИНА 80 ЧЕТВЕР
ГОДИНА 81 П’ЯТНИЦЯ
Молодший виходить з машини.
Старший кладе пістолет у кишеню дверей.
Якщо я хочу втекти, якщо хочу врятуватися,
це, мабуть, мій останній шанс.
Це найважливіше рішення в моєму житті.
І тоді я собі кажу: «До біса. Я це зроблю».
А потім...
На щастя, мені вдалося відстібнути пасок,
зняти запобіжник і потягнути ручку.
Мені здавалося, що він намагається схопити мене правою рукою.
Здавалося, вона дуже близько.
Десь так.
Я біжу через дорогу
до іншої заправки, яка досі працює.
911, розмова записується. Що трапилося?
Я на мобільній заправці. Меморіал-Драйв, 816.
Зараз зайшов один клієнт.
Він сказав, що хтось хоче його застрелити.
Він залишиться тут і нікуди не піде.
Можна з ним поговорити?
Це підозрювані у теракті на марафоні.
Допоможіть мені. Вони озброєні.
Де вони?
Вони на заправці «Шелл» на Меморіал-Драйв.
- Вони біля заправки? - Так.
Я щойно втік. Я мусив тікати. Прошу, приїжджайте.
Сер, ми вже їдемо. Глибоко вдихніть і залишайтеся на місці.
- Я буду на телефоні. - Добре.
Я чую, як тремтить мій голос.
Я навіть не можу говорити.
Це були найдовші дві години мого життя.
Я досі почуваюся жахливо, коли це згадую.
Це найважче рішення в моєму житті.
Поки життя триває,
я намагаюся
про це не думати.
Я просто тішуся тим, що досі живий.
ГОДИНА 81 П'ЯТНИЦЯ
Поліція наводнила кампус інституту, ми шукали будь-що підозріле.
Раптом нам зателефонували з заправки на Меморіал-Драйв.
Якийсь чоловік казав, що його викрали, і це були наші терористи.
Я їм сказав, що в моїй автівці
є система стеження.
Він каже поліцейському: «Номер GPS 1234567».
Офіцер питає: «Звідки ти це знаєш?»
Перша машина - це твоє захоплення. Ти все пам'ятаєш.
Тож він буквально знав номер GPS-передавача.
Я дуже хотів, щоб вони якомога швидше спіймали цих хлопців.
Офіцер подзвонив,
і вони одразу вистежили машину до Вотертауна.
ВОТЕРТАУН МАССАЧУСЕТС
Вотертаун, увага всім екіпажам.
Кембридж розшукує один, три, сім, листопад, зулу, один.
Це «Мерседес» 2013 року. Колір чорний.
Машина вирушила з Меморіал-Драйв, 816
у Кембриджі, її було викрадено.
У ній двоє чоловіків із Ближнього Сходу. Ріст одного приблизно 180 см.
У другого світла шкіра.
ДЖ. МАКЛІЛЛАН
Я 30 років працював поліцейським у місті Вотертаун.
Це передмістя Бостона,
і наше містечко маленьке. Лише десять кв.км.
Але людей живе багато.
У місті понад 40 000 мешканців на десяти квадратних кілометрах.
Дуже тісні зв'язки між людьми. Багато сімей, багато дітей.
Це дуже безпечне місце.
У мене взагалі ніколи
не було приводів тиснути на гачок. До тієї ночі.
Постріл!
ПТСР - штука серйозна. Він тебе з'їсть і вб'є.
Це ніби інше життя.
У 2013 році я був
сержантом і обіймав цю посаду вже 20 років.
Я приїхав у відділок і ввімкнув поліцейське радіо.
Я чув про вбивство Шона Кольєра, поліцейського з МТІ.
Я подумав: «Боже, який жах».
Тож я йду до машини. Запалюю сигариллу
і слухаю поліцейське радіо.
Дзвінок із поліції Кембриджу.
Вони щойно перевірили номер телефону в машині,
яку ймовірно викрали.
Це в районі Декстер-Авеню. «Мерседес» 2013 року.
Кембриджський поліцейський подзвонив нашому керівнику і сказав:
«Слухай, у нас у Кембриджі викрали машину.
Ми її відстежуємо. Зараз вона у Вотертауні на Декстер-Авеню, 93».
Гаразд, повтори номер автівки
та її опис.
Чорний «Мерседес» 2013 року.
Це була патрульна зона Джо Рейнольдса, і він сказав: «Я перевірю».
Машина зараз рухається.
Викрали машину. Так це стало відомо. Кажуть, вони можуть бути озброєні.
Якщо вони туди потраплять, думаю я, трапиться дві речі.
Буде гонка на машинах або переслідування пішки.
Ми знаємо лише, що цю машину захопили, погрожуючи зброєю.
Гадаю, це двоє дітей. Ми цю машину зупинимо.
Вони здадуться або вийдуть із машини та втечуть.
Якщо вони вийдуть з машини і побіжать за ними,
мої очі стануть там у нагоді. Тож я поїхав.
Я виїхав із поліцейського відділку й поїхав туди.
Добре, зрозумів. Досі на Лорел. Повернув ліворуч на Лорел.
Джо Рейнольдс проїхав повз них. Вони сповільнилися до двох миль на годину.
Вони подивилися один на одного.
Ми з'ясували, що підозрювані були на двох автівках.
Попереду був їхній автомобіль, а позаду чорний позашляховик.
Я поруч. Мені їх зупинити?
Я чую по радіо: «Джої, не зупиняй машину.
Зараз я буду». Він каже: «Зрозумів, сержанте».
Я за цією машиною. Підсвіти його.
Офіцер Рейнольдс їхав за ними.
Вони їхали повільно, а потім чорний позашляховик зупинився.
Коли я повернув ліворуч на Лорел-Стріт, там був хаос.
0:34 НОЧІ П'ЯТНИЦЯ
Підозрюваний посеред вулиці, просто стріляє.
Я різко гальмую. І бабах, мені в обличчя скло.
Постріли. Усім підрозділам. Відповідайте.
Усім підрозділам. Стріляли від розшукуваної машини з Кембриджу.
Востаннє її бачили на Декстер-авеню.
У Вотертауні стрілянина.
Він каже: «Вони в мене стріляють». Я подумав: «Я маю допомогти».
І з 50 км/год я пришвидшився до 130.
Стрілянина!
Стрілянина.
Я сказав: «Я маю щось зробити».
Я сказав: «Я заскочу в машину».
«Заведу її та направлю на них».
Принаймні таким чином
я побачу, скільки людей у нас стріляє. З'ясую обставини
і передам усе нашим підрозділам.
Рейнольдс питає: «Сержанте, хто за кермом 468?»
Моя машина їхала на них. Він не знав, що в ній нікого немає.
Вона просто їхала вулицею.
Тоді я і побачив їх за «Мерседесом»,
я побачив, як він щось кидає.
Я побачив, як воно летить у повітрі, і я такий:
«Цей хлопчина кидає в нас кийками».
Ця штука впала на землю і дзиньк... І я такий...
Гучний вибух!
Що? Це просто жахливий тиждень.
Спершу вибухи на марафоні. Вбивають офіцера поліції МТІ.
Що ще може трапитися цього тижня?
У цей час, коли я був у кампусі,
раптом почався якийсь рух.
Поліцейські слухають своє радіо.
Ми чуємо по радіо «Стрілянина».
Стрілянина!
Підрозділи відповідають. Нам негайно потрібна допомога!
- Із Ньютауна до вас їде 8 екіпажів. - Вісім у дорозі з К9.
Із Кембриджа до Вотертауна ще три підрозділи.
Я одразу подумав: «Це все пов'язано. Певно, це вони».
Пам'ятаю, я одразу ввімкнув маячок та сирену й полетів у Вотертаун.
Я прямував у Вотертаун,
і туди їхала ціла кавалькада поліцейських машин.
Я просто до них приєднався і прямував у колоні.
Не знаю, що відбувається, але я поїхав з ними.
Що б там не відбувалося, це явно було дуже важливо.
Бо вони залишають місце вбивства копа.
Ми його притисли. Він кидає в нас вибухівку.
Вночі подзвонив начальник відділу.
Він сказав: «Комісаре, вони кидають в нас бомби і стріляють».
Я спитав: «Хто?»
Він каже: «Ми переслідуємо цих хлопців».
Задзвонив телефон, я відповів. Це був мій помічник.
Він сказав, що наші підозрювані намагаються втекти.
Вони кидають бомби в поліцейських Вотертауну.
Я вигукнув: «Чорт забирай».
Повідомте місцезнаходження.
Перетин Декстер і Лорел.
Коли ти чуєш, як під'їжджають наші, це просто фантастичне відчуття.
Бо тепер у нас буде більше набоїв. Хлопці везуть купу зброї.
В біса, стрілянина прямо біля мого будинку.
Геть звідси.
Стійте. Обережно. Ідіть звідси.
Іди в інший бік.
Це вже не жарти.
Вибухають бомби. Звідусіль стріляють копи.
Справжні бойові дії.
Місцеві виходили зі своїх домівок, і це мене лякало.
Мене звати Раян. Що у вас сталося?
Вітаю, я з Вотертауна. Я чую звуки пострілів і чула...
Ми знаємо про цю ситуацію. Дякую.
911, розмова записується. Що сталося?
- Схоже, хтось стріляє з пістолета. - 911, що сталося?
Вітаю. Я щойно почула дуже гучний вибух.
Мем, ми в курсі. Дякую.
Принаймні один із мешканців виходив тричі.
Він відчиняв двері й питав: «Вам допомогти?»
Я казав йому: «Ідіть в будинок!»
«Якщо у вас немає набоїв 40 калібру, ховайтеся».
Я зупинився і вийшов за рогом Лорел-стріт.
Одягнув бронежилет.
Повернувши за ріг вулиці,
я побачив офіцера Рейнольдса й сержанта Макліллана.
Він стояв за деревом, стріляв і закликав їх здатися.
Здавайтеся!
«Здавайтеся».
Закликав їх здатися, а вони продовжували стріляти.
Тоді ми думали, що у них два пістолета, судячи зі спалахів.
Зрештою ми збагнули, що пістолет був один,
а другий спалах, що ми бачили,
то один з них запалював бомби.
Це й був другий спалах пострілу.
Щодо останньої кинутої бомби,
я бачив, як він вийшов з машини, тримаючи щось із двома ручками,
і я бачив, як він пішов.
Господи!
Я відчув удар, але пам'ятаю лише
білу завісу перед очима.
Сіро-чорний дим, а потім на тебе падають якісь шматки.
Це був металобрухт.
Це була скороварка.
Один затискач відстебнувся, і там не було
потрібного тиску.
Тож якби він поклав її, а не кинув,
ми опинилися б...
Нас би всіх поранило. Ми були в зоні ураження.
Це було протистояння.
Тож я вирішив, що треба зрізати шлях через двори
та зайти їм збоку. Напасти з флангу.
Я побіг по під'їзній дорозі, стрибнув через паркан.
Знов подвір'я, ще один паркан. Пробіг вздовж огорожі.
А тоді побачив їх. Вони там ховалися.
Я був інструктором з вогнепальної зброї.
Тому я зазвичай влучаю в ціль.
Я прицілився. Натиснув на гачок.
Я знаю, що влучив у хлопця. Нуль реакції. Я стріляю ще. Бабах.
Я знаю, що влучив, але він не реагує.
Я стріляв у нього дев'ять разів. Не лише у тулуб.
Я влучив йому в ноги. А він чомусь не падав.
Він збагнув, що я там, і вибіг.
Ми з ним стояли на відстані двох метрів, перестрілювалися.
На щастя, кулі просто мене оминули. Це було як у «Кримінальному чтиві».
Помріть, виродки!
Його пістолет перестав стріляти.
Чи його заклинило, чи закінчилися набої. Не знаю.
Він не міг повірити, що не здатен більше стріляти.
Він зупинився, подивився на свій пістолет, на мене.
Ми глянули один одному в очі, він кинув пістолет, той вдарив мене по плечу.
А тоді впав.
Він повертається до нас, а хлопці у нього стріляють,
і кидається на нас.
Мій затвор ковзнув назад. У мене немає куль, але він цього не знає.
Затвор ковзнув, і я сказав: «Я тебе вб'ю. На землю».
А він собі йде... Очі неживі.
Просто дивиться на мене і прямує до мене.
Я кинувся за ним і схопив.
Хлопець просто падає.
Він скажено опирається. Я тримаюся на чистому адреналіні.
Мій пістолет був розряджений. Без куль, проте він у мене був.
Тож я сказав: «Я його відключу».
Я дуже старався відключити того хлопця.
Сержант Пульєзе вдягає йому наручника, а я лупцюю його щосили.
Я намагаюся його відключити. Хочу полегшити нам життя.
Хочу зробити так, аби ми не загинули.
Офіцер Рейнольдс оглядає вулицю і каже:
«Хтось сів у позашляховик. Вони розвернулися».
Вони їдуть на нас!
Я глянув. Фари світили прямо мені в обличчя.
«Сержанте, геть». І я відштовхуюся.
Я відсахнувся і відчув, як моє обличчя обвіяло вітерцем від машини.
Я бачив, як передні колеса проїхали по підозрюваному.
Він підстрибнув між ходовою частиною і тротуаром,
і його протягнуло метрів шість-вісім.
Як не одна халепа, так інша.
Машина їхала швидше 65 кілометрів на годину,
і це було дуже жорстко.
Підозрюваний сів у позашляховик. Він наїхав на напарника.
Машина буквально виплюнула тіло з-під себе.
Машина зіткнулася з поліцейською автівкою, яка там стала.
Було чутно, як гуркоче двигун, намагаючись звільнитися від зіткнення.
Потім він вирвався і пролетів через перехрестя.
Поліцейські, які прибули на місце, відкрили шквальний вогонь.
Він проїхав перехрестя, а далі побіг.
Відійдіть.
Я дістався місця. Там темрява.
Повний хаос. Поліцейські кричать, гомонять.
Коли я приїхав, усюди були поліцейські.
Чутно стрілянину. У копів кидають бомби.
Це було дуже химерно.
Раптом ми бачимо, що дорогою біжать поліцейські.
Ми побігли з ними.
Виявилось, що ми біжимо туди, куди поїхав позашляховик «Мерседес».
На цій вулиці ми знаходимо позашляховик.
Двері відчинені. Нікого немає.
Я подумав: «Я так не можу.
Я маю це організувати. Придумай план».
Так, мене засмутило, що він утік, але я був певен, що його
невдовзі схоплять.
Там стільки поліцейських, а підозрюваний втік.
Гадаю, для поліції це просто ганьба.
Потрібна швидка для підозрюваного на перетин Лорел і Декстер.
Його підстрелили й переїхали.
Хлопець був у дуже поганому стані.
Його розірвало від пахви до пояса, там була відкрита рана.
Ще живий.
Із нього зрізали одяг
і поклали в машину швидкої.
Надали йому першу допомогу та поїхали.
Його забрали до бостонської лікарні, головного травматологічного центру.
ГОДИНА 81 П’ЯТНИЦЯ
Я вийшов із машини. Там був федеральний агент.
Він каже: «Це вибухівка, що не розірвалася».
На землі лежала саморобна бомба.
Скрізь дірки від куль. У дорожніх знаках,
в стінах будинків. На вулиці валяються кинуті пістолети.
От що мене вразило, так це скороварка в машині.
Саме те, що треба для терористів з марафону.
І я вигукнув: «Боже. Це ж ті хлопці».
До мене підійшов спецпризначенець. Спитав: «Знаєте, хто це такі?»
І я подумав, що він мене питає, хто...
Я кажу: «Вони не з Вотертауна».
Підходять інші.
Кажуть: «Знаєте, хто це?»
«Викрадачі автівок». - «Ні, це терористи з Бостонського марафону».
Та годі вам.
«Це бостонські терористи».
«Це терористи з марафону». А він: «Ні, вони просто викрали машину».
Копи, причетні до перестрілки, не усвідомлювали, з ким мають справу.
Чорт забирай. І тоді я думаю: «Бомби,
усі ці набої. Овва. Певно, я мав здогадатися раніше».
Але я не детектив. Я патрульний.
Я не коп. Я розумію, що в багатьох ситуаціях
буває дуже небезпечно.
Та лише поліція зробила 210 пострілів.
Вони наражали на небезпеку життя невинних.
Я говорив із чоловіком, чию дитину мало не вбили.
Дитина спала в кімнаті,
куля пройшла на кілька сантиметрів вище її голови.
Це пощастило, що цивільні в своїх домівках не постраждали і не загинули.
Ми шукаємо людину, що відповідає опису
другого підозрюваного. Чоловік у білому капелюсі,
причетний до теракту на Бостонському марафоні у понеділок.
Підозрюваного 1 поранили?
- Саме так. - Він живий?
- Чи Підозрюваний 1... - Наразі ми не знаємо імен.
Він живий?
Послухайте, розслідування ще триває.
Ми не можемо розкривати подробиці щодо підозрюваних.
Ми хочемо попередити та поінформувати місцевих мешканців.
Вони мають залишатися вдома і не відчиняти двері,
якщо поруч немає поліцейських.
Ми схопили одного підозрюваного.
Мені сказали, що його забрали з місця злочину.
У лікарні він помер.
Треба було встановити особу підозрюваного, щоб дізнатися, хто ці хлопці.
Ми поїхали до лікарні та зняли його відбитки.
Ми знаємо, що він один із терористів.
Усі сподіваються, що він є в базі.
Якщо ми з'ясуємо, хто він,
ця інформація може вивести нас на другого підозрюваного.
Ми перевірили його відбитки в численних федеральних базах даних,
щоб ідентифікувати його особу.
І ми його знайшли.
Його звали Тамерлан Царнаєв.
Тамерлан Царнаєв.
Ми одразу почали перевірку бази даних,
щоб зрозуміти, хто ця особа.
Було дуже багато інформації.
Ми дізналися, що він був чеченцем,
жив тут кілька років. Тут, у Кембриджі.
Це був величезний прорив у розслідуванні.
ГОДИНА 82 П’ЯТНИЦЯ
Я був у штабі.
Двері відчинилися, і зайшов Рік Делор'є.
Він був засмучений. Він явно був ошелешений.
Він сказав: «Ми знаємо цього хлопця. Ми з ним працювали».
Я здивувався і спитав: «Звідки ти їх знаєш?»
Він сказав: «Ми отримали повідомлення від ФСБ,
російської Служби безпеки, що цей хлопець терорист».
Система Guardian дала попередню підказку.
Аналіз в Guardian - перший рівень розслідування,
яке проводить ФБР щодо національної безпеки.
Ось що буває, коли у вас непідтверджена інформація з одного джерела.
Він сказав, що поспілкувався з росіянами, переглянув їхню інформацію,
і ми закрили справу.
Я спитав: «У вас був доступ до цієї інформації?
Чому ви не сказали, що вони є в системі?»
Ніщо в аналізі системи Guardian не наводило на думку,
що Тамерлан Царнаєв має намір влаштувати вибух на марафоні.
Мене це розчарувало й здивувало.
Правоохоронці завжди намагаються знайти тих,
хто скоїв злочин або підозрюваний у вчиненні злочину.
У мене інша мета. Я намагаюся зрозуміти історію.
Ніхто не народжується монстром, що підриває бомбу на марафоні
і вбиває 8-річну дитину.
Ми маємо знати, як таке трапляється.
Як він до цього дійшов?
Тому я тут. Саме для цього.
ДЕВІД ФІЛІПОВ РЕПОРТЕР ГАЗЕТИ BOSTON GLOBE
Впродовж годин
прикордонною зоною котиться грім пострілів російської зброї.
Вони націлені на чеченських бойовиків.
ЧЕЧНЯ
Наприкінці 1990-х вважалося, що чеченців переслідують,
і США залюбки давали статус біженця тим,
хто тікав від переслідувань.
Анзор Царнаєв, батько Тамерлана, побачив американську мрію в голлівудських фільмах
і вирішив, що він хоче саме цього.
Він приїжджає до Америки з дружиною та чотирма дітьми.
Вони оселяються у маленькій квартирі в Бостоні.
Тоді Тамерлан ще підліток.
У Киргизстані він почав займатися боксом і виявився здібним.
Його батько побачив це й схотів, аби син став чемпіоном.
Подивіться на цього дуже здібного хлопця, який стане чемпіоном.
ДЖОН АЛЛАН ТРЕНЕР ТАМЕРЛАНА З БОКСУ
Ми з Тамерланом познайомилися десь у 2008 році.
Його навчав батько. Дуже завзятий чоловік.
Він тиснув на сина, щоб той був найкращим. Тож Тамерлан дуже старався.
Я був вражений його працьовитістю.
На рингу він був дуже вправний.
Пані та панове, Тамерлан Царнаєв!
Це виглядало, наче чоловік боксує із дітьми.
За рік до Олімпійських ігор у нього був неймовірний рівень.
Він вигравав усі бої.
Переможець! Тамерлан Царнаєв!
Анзор Царнаєв вихвалявся перед друзями:
«Мій син буде в олімпійській збірній США з боксу».
Я вірив, що він може не лише потрапити на Олімпіаду,
але й має шанс виграти медаль.
- Ти задоволений? - Так. Чого ж ні?
Але згодом ми дізналися,
що він не зможе потрапити на відбір на Олімпіаду.
Давай верхній удар правою.
Лівий хук, коли він опускає праву руку.
Це сталося через зміни у правилах.
Аби потрапити в олімпійську збірну, ви мали бути громадянином США.
А Тамерлан не був громадянином.
Усе, що він казав мені про Олімпіаду,
зводилося до: «Я мусульманин. Вони не хочуть, щоб я представляв США,
тому цього не буде».
Я казав: «Іди в професіонали. Ми багато чого можемо зробити...»
«Ні, це все шахрайство. Я мусульманин, і в мене нічого не вийде».
У цю мить я гостро відчував його розчарування.
Він глибше занурився в релігію.
Ми якось запросили доповідача, який говорив про Мартіна Лютера Кінга.
Розповів, за що він виступав. Якою людиною був.
Тамерлан піднявся і закричав:
«Чому ми вшановуємо Мартіна Лютера Кінга? Він не мусульманин.
Ми маємо вшановувати лише Пророка».
Таке різке невдоволення, висловлене під час богослужіння,
дуже всіх засмутило.
Це було дуже незвично.
Розповіді Тамерлана про сіоністські змови ставали дедалі жвавішими.
Гадаю, Тамерлан використовував іслам як інструмент,
аби виправдати своє невдоволення тим, що відбувається з його життям.
Ідея така: «Це не ми невдахи.
Це суспільство налаштоване проти мусульман, проти нас».
Він казав, що Захід нападає на мусульманські країни,
забирає у них нафту.
За цим стоїть Ізраїль і багаті євреї.
Така собі всесвітня змова.
Він дуже заглибився у свою релігію.
Носив шапочку, відростив велику бороду.
ДВА РОКИ ДО БОСТОНСЬКОГО ТЕРАКТУ 11 ВЕРЕСНЯ 2011 РОКУ
Сьогодні, приблизно о 14:30
ВОЛТЕМ, МАССАЧУСЕТС
поліція Волтема виїхала на виклик на Хардінг-Авеню, 12.
Виявлено три трупи. Дуже жорстоке місце злочину.
Триває активне розслідування.
Двоє з трьох жертв жили неподалік у Кембриджі.
Третя жертва - 25-річний Брендон Месс.
Він був місцевим бійцем змішаних єдиноборств.
Брендон Месс був найкращим другом Тамерлана.
Вони разом прийшли до спортзалу. Знаю, що вони гуляли разом.
Наступного дня Тамерлан прийшов у спортзал.
Я сказав йому: «Мені шкода, що таке сталося з Брендоном».
Його реакція мене спантеличила.
Він сказав: «Коли ти робиш погані речі, продаєш наркотики,
ось таке з тобою і трапляється».
А потім Тамерлан зник,
а коли повернувся, то став геть іншим.
БОСТОН
Влітку 2012 року Тамерлан їде до Дагестану.
ДАГЕСТАН
ФБР отримало повідомлення від ФСБ, Служби безпеки Росії.
У телефонній розмові, яку записували, Тамерлан сказав слово «джихад».
Ось чому він потрапив до системи Guardian.
Але ФБР вирішило, що він не становить загрози.
Його відпустили.
ГОДИНА 82 П’ЯТНИЦЯ
Коли ми ідентифікували Тамерлана,
ми не знали, чи є у його спільників інші бомби.
Ми займалися його життям, його друзями, членами родини.
Ми швидко дізналися, що його молодшого брата звати Джохар Царнаєв.
Ми отримали фото його водійських прав.
Порівняли його зі знімком з місця теракту.
І збагнули, що він і є другим терористом.
Чорний Капелюх - це Тамерлан Царнаєв. А Джохар - Білий Капелюх.
Це його брат.
Треба було якнайшвидше знайти Джохара.
Ми почали пошуки другого підозрюваного.
Розпочали прочісування Вотертауна.
Вони переходять у тактичний режим,
охоплюючи 20 кварталів у всіх напрямках від «Мерседеса»,
машини, яку кинули після викрадення.
Ми обшукували будинок за будинком, квартал за кварталом.
Він ще в цьому районі чи втік? Він повернувся додому? Де він?
Я брав участь у багатьох пошуках.
Іноді розшукувані втікають, а інколи просто ховаються.
Я сподівався на останнє.
Але минуло дві чи три години, а ми нікого не знайшли.
Щохвилини він може втекти.
Це був страшний момент у розслідуванні.
Ми не знаємо, з наскільки великою групою маємо справу.
Ми передбачали, що може активізуватися більший осередок,
який здійснить напад.
Це був масштабний державний розшук,
безпрецедентний в історії США.
Ми просимо людей сховатися.
Місто під замком. Такого ще не було.
Кілька сотень поліцейських шукають чоловіка,
якого вважають терористом, що прийшов сюди вбивати людей.
Переклад субтитрів: Олена Стародуб