Musíme se vrátit zpět, abychom pochopili,
co se stalo.
SOVĚTSKÝ SVAZ
V roce 1944 si sovětský diktátor Josif Stalin usmyslel,
že celý čečenský národ pomáhá nacistickému Německu.
Proto byli naloženi do dobytčích vagónů
a posláni do odlehlé oblasti ve střední Asii.
Šlo o masové vyhnání celého národa. Polovina z nich cestou zemřela.
Mezi přeživšími
byl i Tamerlanův a Džocharův děda Zaindy Carnajev.
Aby se Zaindy uživil a zabezpečil rodinu,
prohledával vrakoviště a hledal díly, které by mohl prodat.
Jednoho dne naházel věci do auta, aniž by si uvědomil,
že je mezi nimi ostrá munice, která explodovala a na místě ho zabila.
Jeho syn Anzor se potkal se Zubeidat a vzali se.
Měli čtyři děti.
Nejstarší byl Tamerlan, nejmladší Džochar.
Ve Spojených státech v oblasti Bostonu získali uprchlický status.
Otec šel za americkým snem.
Po příjezdu
se ten sen ale neuskutečnil.
Prostě to nešlo podle plánu.
AMERICKÁ ŠTVANICE:
ÚTOK NA BOSTONSKÝ MARATON
3. DÍL MRTVÝ VÁM NIC NEŘEKNE
Byl to ten nejneuvěřitelnější příběh, který jsem kdy slyšel
a ve svém životě zažil.
A dělo se to v reálném čase ve Watertownu.
83 HODIN - PÁTEK
84 HODIN - PÁTEK
Jeden z podezřelých byl mrtvý a druhý utekl.
Celou noc jsme prohledávali chodby, garáže.
Policajti mlčeli, ale lidé v okolí ne,
ti hlásí střelbu.
Slyšeli jsme burácivé zvuky. Jakoby výstřely.
A najednou rány. Bum, bum!
A znova. Bylo to šílené.
Bum! Bylo to... Nevěděli jsme, co to bylo,
a pak se najednou objevilo 100 policejních aut.
Šli jsme směrem k tomu a lidi z oken
křičeli: „Je to střelba, nechoďte tam.“
Došly zprávy, že bostonská policie mluvila s taxikářem,
který ve Watertownu nabral čečenského občana
a odvezl ho na vlakové nádraží South Station v Bostonu.
Objevila se také zpráva,
že v ulici u vlakového nádraží byla nalezena trubková bomba.
„Proboha, co to má znamenat? Něco víc než jen Carnajevovi?
Máme napadený železniční systém? Je tam někdo s bombami?“
Potřebovali jsme informace, tak jsme tam poslali víc lidí.
Stavěli jsme vlaky jedoucí z Bostonu do měst New York a Washington, D. C.
Prováděli jsme ve vlacích prohlídky.
Byli jsme na velíně.
Měli jsme tam šéfa tranzitní policie.
Také guvernéra.
Došlo nám, že autobusy,
které zahajují provoz v 5:30 nebo šest hodin ráno,
by mohly posloužit k útěku.
Svolali jsme poradu, abychom si řekli, co budeme dál dělat.
Bylo rozhodnuto uzavřít město.
6:33 RÁNO
Dobré ráno všem. Probíhá rozsáhlé pátrání.
GUVERNÉR STÁTU MASSACHUSETTS
Pozastavili jsme veškerý dopravní provoz.
Žádáme občany, aby se někam schovali, zůstávali uvnitř s uzamčenými dveřmi
a kromě řádně se identifikujícího strážce zákona
nikomu neotevírali.
Platí to pro Watertown, Cambridge, Waltham,
Newton, Belmont a v této fázi i celý Boston.
V Bostonu je nyní milion uzamčených lidí.
Jak víte, všechno je zavřené.
Tohle je neslýchané.
Město bylo naprosto vylidněné.
V ulicích ani živáčka.
Všichni to dodržovali.
Od všech obyvatel města Boston se žádá:
„Zůstaňte doma a pokud nepůjde o řádně se prokazujícího policistu,
nikomu neotevírejte.“
Zajímavý vývoj událostí.
Policie potřebovala mít do ulic volný přístup.
Nešlo jen o Boston a Watertown,
ale téměř o celý východ Massachusetts.
Bylo to nevídané využití policejních pravomocí.
Federální, státní a místní zdroje jsme hnali do Watertownu,
aby hledali osobu, identifikovanou jako Džochar Carnajev.
Přijíždějí sem kolony policejních složek.
Vidím strážníky městské policie.
Státní policii. Všichni se zapojují.
Nakonec jsme ve Watertownu měli asi 2 500 policistů.
Mnozí z nich až z New Hampshire nebo Rhode Island.
Zaslechli, co se děje, sedli do aut a přijeli.
Policie pokračuje v obkličování této oblasti,
v níž je podle ní 2. podezřelý schovaný.
Přivolali jsme profesionály, kteří rozumí zákonům a občanským právům,
aby vše probíhalo, jak má. A tak se dělo.
Bylo to ale prováděno s mimořádnou naléhavostí.
85 HODIN - PÁTEK
86 HODIN - PÁTEK
Stále probíhá pátrání po osobě
hledané v souvislosti s bombovým útokem.
Obyvatelům Watertownu se doporučuje zůstat doma.
V noci jsme se ženou sledovali zprávy. Probudil jsem se v 5:30
a viděl na ulici policisty, kteří chodili od domu k domu.
Jen kontrolujeme, že je všechno v pořádku.
- Ano, je. - V pohodě?
- Jo. - Dobře.
Policie pátrala pod vlivem domněnky, že mu někdo dopomohl k útěku.
- Sklep a vše ostatní je zamčené? - Jo.
- Jen vzadu máme otevřenou garáž. - Tak to zkontrolujte.
- Ale půda je zamčená. Díky. - Dobře. Děkuju.
Panebože. Podívej, jsou všude.
Už bych to nechtěl zažít.
Hodně lidí štvalo, když to policie pročesávala
od zahrady k zahradě, z uličky do uličky.
Jakých bylo uplynulých 24 hodin?
Příšerných.
Jaký je to pocit?
Teror. Je to strašný pocit. Jsem z toho nervózní.
Jsem vyděšený k smrti. Vážně jo.
Je tu i někdo jiný? Jenom vy dva?
Je to rezidence, nebo více bytů?
Skrýt se bylo správné rozhodnutí.
Mohl být kdekoli, přesto jsme měli pocit, že je ve Watertownu.
Nebylo jasné, kam mohl jít. Byl v tom namočený někdo další?
Jsou ve městě další bomby? Neměli jsme tušení.
Šetření mělo rozhodně dvojí charakter.
Prvním bylo intenzivní pátrání po podezřelém v okolí,
které přitahovalo pozornost.
Druhým byla snaha pochopit jednání obou bratrů.
Jak čin spáchali.
Dále bylo potřeba zjistit, jestli k nim patří někdo další.
MASSACHUSETTS
87 HODIN - PÁTEK
88 HODIN - PÁTEK
Dozvěděli jsme se, že bratři žili v Cambridge v Massachusetts.
Takže jsme okamžitě požádali o povolení k domovní prohlídce.
Týmy zabývající se důkazy ihned našly vybavení na výrobu bomb.
Džochar tam ale nebyl.
Tamerlan měl ženu Katherine Russellovou.
Náš producent viděl, jak policie z domu vyvádí nějakou ženu.
Když se seznámila s Tamerlanem, stala se z ní praktikující muslimka.
Byla vyslýchána.
Nespolupracovala.
Nevinné lidi, kteří jsou vystaveni něčemu takovému,
většinou zcela zničí fakt, že jejich blízcí byli zapleteni
do něčeho tak odporného.
To bylo na tomhle výslechu zarážející.
Absence výčitek nebo soucitu.
Nabyl jsem dojmu, že se spolčila s Tamerlanem,
a navzdory tomu, že udělal něco příšerného,
nehodlala americkým orgánům nijak napomáhat.
Doufal jsem, že bude dost důkazů, abych ji mohl obvinit.
Myslel jsem, že s tím má něco společného,
ale nikdy k tomu nedošlo.
Pro vznesení obvinění proti Katherine Russellové
nebyl dostatek důkazů.
Pokud zjistíte, že se někdo chystá spáchat trestný čin nebo máte podezření,
není v rozporu se zákonem držet jazyk za zuby,
nic neříkat ani nedělat, abyste tomu zabránili.
87 HODIN - PÁTEK
88 HODIN - PÁTEK
Při vyšetřování takového rozsahu
je téměř nemožné kontrolovat úniky z médií.
Ticho, prosím!
Proto jsme zveřejnili jejich jména.
BOSTONSKÁ POLICIE AKTUALIZOVANÉ FOTO DŽOCHARA CARNAJEVA
Mrtvý podezřelý byl identifikován jako Tamerlan Carnajev.
- Tamerlan. - Tamerlan.
Ten, kterého stále hledáme, se jmenuje Džochar.
Džochar Carnajev.
Džochar.
Jezdívám do práce brzy. V rádiu jsem zaslechl jejich jména.
Když zaslechnete Carnajev, víte, že jde o čečenské jméno.
Oba rodiče jsou zpátky v Dagestánu. Elizabeth Palmerová je vyzpovídala.
Co se stalo, je hrozné,
MATKA BRATRŮ
ale já vím, že moje děti s tím nemají nic společného.
Vím to. Jsem matka.
Bojím se o život svého syna.
OTEC BRATRŮ
Mohli ho zatknout. Přivést živého.
Živého.
A soudní systém by měl všechno prošetřit. Kdo má pravdu a kdo je vinen.
Reportéři našli strýce podezřelých. Jeho vzkaz synovci zněl: „Vzdej se.“
Pokud jsi naživu, vzdej se a požádej oběti
o odpuštění.
Když jsem prvně slyšel Džocharovo jméno, byl jsem v úplném šoku.
Džochar Carnajev je stále na svobodě.
Policie pročesává celý Boston.
Džochar byl soused, ale také žák školy,
ve které jsem učil.
Byl velice společenský. Charismatický.
Měl spoustu kamarádů. Byl hodně oblíbený.
Byl ve wrestlingovém týmu.
Šarmantní kluk.
Lidi se mě ptali: „Proč jsi někomu nezavolal
a neřekl, že tu osobu poznáváš?“
Protože jsem nevěřil tomu, že by to mohl být on.
Proč ne?
Protože jak ho znám, nic tomu nenasvědčovalo.
Názory, víra. Nic.
Začínalo být čím dál tím jasnější,
že „Larry, tohle je Džochar.
Ty Džochara znáš. Je to ten atentátník.“
Když jsem zjistil, že je to Džochar,
nemohl jsem to pochopit.
Měl jsem kognitivní disonanci.
Ostatní si mohli říkat, co chtěli.
Stejně bych neuvěřil tomu, že to udělali.
Jedině kdyby mi někdo řekl, že je viděl přímo při činu.
A musel by to být člověk, kterému plně důvěřuju.
Poprvé jsem Džochara viděl na basketu.
Byl vážně hodně oblíbený. Všichni ho znali.
Každý pátek jsem chodil do mešity.
Tehdy tam bylo plno.
Zahlédl jsem Džochara, což mě udivilo.
Měl jsem totiž dojem, že Džochar je bílý kluk z Bostonu.
Sedl jsem si vedle něj a zeptal se: „Co tady děláš?“
Povídá: „No jo, kámo. Celý život jsem muslim,
jen jsem nevěděl, že je to pro mě důležité.“
A já na to: „To je super. Jako muslimové se můžeme věnovat víře spolu!“
Začali jsme se vídat každý den.
Sblížil jsem se s ním jako nikdy předtím.
Byl skromný, laskavý, neváhal mi dát peníze na oběd.
Vycházel s každým.
Nikdy jsem ho nevnímal jako ideologa nebo bojovníka. Nikdy.
Je pravda, že byly chvilky,
kdy jsem se s ním zkoušel bavit na téma sociální spravedlnosti.
O takovou debatu ale vůbec nestál.
Nedal najevo, že by ho zajímala politika.
Jeho rodiče se rozvedli a odděleně se přestěhovali zpět do Dagestánu.
Najednou se v celé té struktuře
objeví trhlina a všichni z toho viní Ameriku.
Ztratit matku a otce téměř okamžitě po nástupu na vysokou školu
musí být zničující.
Džochar se s bratrem hodně sblížil.
Tak moc svého bratra obdivoval,
až jsem mu jejich vztah málem záviděl.
Vztah mezi Tamerlanem a Džocharem
byl v tělocvičně neskutečně podobný vztahu
vztahu mezi Tamerlanem a jeho otcem.
Bylo evidentní, že Tamerlan Džocharovi říká, co a jak má dělat.
Bylo to skoro stejné, jako když jeho trénoval otec.
Džochara ale box nebavil, chtěl dělat wrestling.
Džochar šel nakonec na vysokou v Dartmouthu.
Říkal, že mu to ve škole jde.
Bavilo ho všechno. Vydělával si peníze.
A ona to nebyla pravda.
Džochar lhal o tom, že přestoupí jinam
a že má dobré známky, protože ve skutečnosti propadal.
Už to nebyl typický americký mladík. Pustil se do kšeftování
a v Dartmouthu prodával drogy, konkrétně marihuanu.
Jo, prodával trávu, ale to dělali všichni.
Určitě to prodával na kila,
ale zase ne tak moc, aby mu na dveře klepala FBI.
Naposledy jsme se viděli měsíc před těmi bombovými útoky.
Vyrazili jsme si, abychom poznali nové lidi.
Ten večer se konaly dva mejdany.
A potom...
mu zavolal brácha
a hned jak zavěsil, se k nám otočil a řekl:
„No jo, už musím.“
Ptali jsme se, jestli se něco děje. Řekl: „V pohodě, jen rodina.“
Bylo to naposled,
co jsem ho viděl.
Větší dopad na mě nikdy nic nemělo.
Jako učitel dějepisu bych si to měl umět nějak vysvětlit.
Dosud jsem si to ale v hlavě nedokázal poskládat.
94 HODIN - PÁTEK
95 HODIN - PÁTEK
VÍTÁ VÁS UNIVERZITA DARTMOUTH
Zjistili jsme, že Džochar má byt na univerzitě Dartmouth.
Massachusettská policie vyslala do bytového komplexu speciální jednotku.
VÍTÁME BUDOUCÍ FOTBALISTY
Já sám jsem vyslal další tým záchranné taktické jednotky.
Byli to Blackhawks z Virginie.
Když ráno z kampusu evakuovali stovky studentů, emoce vzrůstaly.
Prostřednictvím SMS jim oznámili, že se něco děje.
Spolubydlící přišel a povídá mi:
„Abys věděl, máme opustit kampus,
protože sem přijde ten kluk.“ Ptám se: „On sem chodil?“
Říká: „Ne, je to ten kluk, se kterým se občas vídáme.“
Pořád jsem v šoku.
Jen chci, aby odsud odešli.
Že ho tam najdeme živého, byla naše největší naděje.
Přímo pod okny mám zásahovou jednotku.
Pancéřované auto. Co to kurva je?
Slyšeli jsme to živě přes vysílačku.
Džochare Carnajeve! Okamžitě vyjděte ven!
Vyjděte s rukama nad hlavou a nehýbejte s nimi!
Bylo slyšet, jak vstupují dovnitř a říkají lidem, aby šli k zemi.
Napjatě vyčkáváte, co uslyšíte.
Čekali jsme, že Džochar bude jednou z osob uvnitř.
„Musí být jedním z lidí v místnosti.“
Co to kurva je?
Přestože jsme si to přáli, nakonec tam nebyl.
Byla to pro nás nepříjemná zpráva.
Nic nenašli.
Ocitli se ve slepé uličce a byli z toho zmatení.
Všechno jsme doslova projížděli,
ale pochopte to, v podstatě nám docházeli dobré stopy.
97 HODIN - PÁTEK
98 HODIN - PÁTEK
Pátrání se zužovalo na stále menší a menší oblast.
Jeden z mých velitelů povídá:
„Ještě nám zbývá pár bloků, a tím končíme.“
Měli jsme pocit, že musí být někde v ulicích.
A pořád jsme si říkali, že někde blízko. Po celý den
k nám mířili různé zásahové jednotky, ale téměř nic nevyšlo.
Jak na horské dráze: nahoru a dolů.
To bylo samé: „Ne? Nic?
Utekl nám?“
Bylo mi hrozně.
Lidi nemůžou být zavření věčně.
Požírá to drahocenný komerční čas, občany to zneklidňuje
a přesto v tu chvíli vůbec nevědí, kde je.
A pak se ozval guvernér.
Volal mu prezident Obama.
Obamu znepokojoval zákaz vycházení.
Prezident řekl: „Přece nemůžete mít metropolitní oblast navždy uzavřenou.“
Lidem už nezbývala skoro žádná energie,
tak jsme se rozhodli oznámit, že zákaz rušíme,
ale vyzvali jsme je k opatrnosti:
„Když nemusíte, neopouštějte domov. Pořád ho hledáme.“
18:03
S ohledem na vývoj událostí během dne
se zákaz vycházení ruší.
Veškerá doprava začíná fungovat s okamžitou platností.
Žádáme veřejnost, aby zůstala ostražitá.
Když půjdete ven, pamatujte,
že jeden velmi nebezpečný člověk je stále na svobodě.
Všichni se začali stahovat.
Viděl jsem státní policii, jak to začala balit.
Policie, která oblast pročesávala,
byla po té ne moc vydařené tiskové konferenci stahována.
A z té tiskovky vyplynulo, že utekl.
Mladší z bratrů je na útěku.
Je ozbrojený a velice nebezpečný. Přesto nás místní úřady navádějí:
„Víte co? Rozvolníme opatření,
abyste si mohli udělat, co je potřeba.“ Uzavření je v podstatě ukončeno.
Byl pátek večer.
Za posledních pět dnů jsem naspal maximálně osm hodin.
Byl jsem rád, že stojím na nohou. A neříkám to rád.
Nejsem na to hrdý, ale tak to prostě bylo.
Rick DesLauriers se rozhlédl po místnosti,
uviděl jen samé vyčerpané lidi a řekl:
„V tuto chvíli nemáme nic hmatatelného. Pojďme to zrušit.
Budeme udržovat jen nejnutnější počet lidí.
Jděte domů, trochu si odpočiňte, ať se pak vrátíte svěží.“
Byl jsem unavený.
Poslal jsem svého šéfa oddělení domů. Sotva stál na nohou.
Přišli jsme o pár lidí ze zásahovky, kteří padli vyčerpáním
a skončili v nemocnici. Bylo jasné, že potřebujeme pauzu
a vedením musíme pověřit někoho jiného.
Nasedl jsem do auta a jel se domů vyspat.
Protože jsem se snažil najít někoho, kdo by to po mně převzal,
byl jsem jedním z posledních, kdo opouštěl Watertown.
98 HODIN - PÁTEK
99 HODIN - PÁTEK
Tísňové volání, hovor se nahrává. O jakou se jedná adresu?
Ulice Franklin 67 ve Watertownu.
Potřebujete policii, hasiče nebo sanitku?
Mám na dvoře loď.
Všude je na ní krev a uvnitř nějaký člověk.
Jste si jistý?
Teď jsem se do lodi díval.
18:42
- Zůstaňte na telefonu. - Dobře.
Přiběhl ke mně policista z Watertownu a povídá:
„Nahlásili nám, že ve Franklinově 67
je někdo schovaný v lodi.“
Říkám: „To snad ne.“ Chtěl, ať jedeme za ním.
V tichosti jsme ho následovali až na adresu Franklin 67.
Žádné sirény, nic takového. V tichosti.
Byli jsme tam opravdu jenom my. Zatím to nebylo v éteru.
Šli jsme se strážníkem po příjezdové cestě
a vytáhli zbraně.
Vím, že jsem se díval na ten přehoz.
Jak se jím lodě přikrývají na zimu.
Bylo vidět, jak se to zbraní nebo prstem snaží protrhnout.
Věděli jsme, že v lodi někdo je. Ale kdo?
Ať je to náš podezřelý.
V tu chvíli říkám: „Zkusíme ho dostat ven sami?“
Nevěděli jsme, jestli má vestu s výbušninami.
Na ulici jsme viděli, co mají za munici.
Netušili jsme, kolik je v lodi lidí,
takže jsem se rozhodl povolat speciální jednotku.
Museli jsme ho vytáhnout
pomalu a klidně, ale taky bezpečně.
Můžete nám na Franklin 67 poslat speciální jednotku?
Problém byl v tom, že jakmile se to rozkřiklo,
všichni se začali srocovat.
Jsem na Sunnybank 468.
Volali mi z adresy Franklin 67.
Je tam na dvorku loď. Má přehoz celý od krve.
Ve vysílačce slyším: „Šéfe, našli ho!
Musíte se vrátit!“
Říkám: „Dobře, už jedu.“
Otočil jsem to a uháněl zpátky.
Hovor nás informoval,
že máme hlášení o podezřelém v lodi ve Watertownu.
Zpětně mi to přijde legrační. Řekl jsem řidiči:
„Kde je ve Watertownu voda, kam se vejde loď?“
Pokud se díváte, právě došlo k něčemu,
co vypadá jako významný průlom v náročném pátrání.
Jestli je to Džochar Carnajev,
tak byl v té lodi schovaný 18 hodin.
Od místa, kde opustil auto, až k místu, kam se schoval,
to bylo pouhý blok.
Jak jim mohla uniknout loď zaparkovaná na dvoře,
která byla celá od krve, to nechápu.
Místní policie ve Watertownu všem oznamuje,
že hlášení učiněné před hodinou neplatí. Zůstaňte doma, ven nechoďte.
Tohle je zcela určitě důležitý okamžik.
Najednou jsem viděl, jak se ze všech stran valí policisté.
Slyšel jsem sirény.
Tak na ně křičím: „Zamezte příjezdu policejních aut.
Zvládnu to. Nechci, aby sem někdo další jezdil.“
My tu nepotřebujeme pomoc, rozumíte?
Věděl jsem, že to bude chaotická situace.
Watertown jednotkám. Nepřibližujte se k lodi.
Zajistěte okolní oblast.
Když téměř celý svět čeká pět dní na to, než ho chytíme,
asi tušíte, jaká byla policejní reakce.
Bylo pro mě těžké je krotit.
Všichni jdou dovnitř.
Když se nám situaci podařilo zklidnit, nastalo ticho a klid.
A pak najednou...
To střílejí?
- To je střelba. - To je střelba.
Slyšíte to?
Všichni šli rychle k zemi.
Nevím, kdo vystřelil první.
Musel jsem nechat zastavit palbu,
jinak by ho v té lodi zabili.
Billy na všechny křičel do mikrofonu:
„Nestřílejte.“
Nikdo nestřílet! Nestřílejte!
Všem jednotkám, nestřílejte!
Nikdo nestřílet, dokud nepřijede zásahovka. Jasné?
Původně to označili za přestřelku. Samozřejmě víme, že to bylo jednostranné.
Tu loď zasáhlo asi tak 100 střel.
Sto dvacet šest nábojů,
a to nepočítám střely, které minuly.
Po okolí to lítalo úplně všude.
Hodně střel pocházelo od policajtů, kteří v té oblasti vůbec neměli co dělat.
Kteří neměli oprávnění být součástí této operace,
ale přesto se do akce zapojili.
Když policisté přijeli na adresu Franklin 67,
některým se zdálo, že na ně Džochar míří.
Podle mě jeden policista vystřelil a ostatní se přidali.
Nejdřív to byla pouliční přestřelka,
pak tahle akce s lodí. Obojí poukázalo na nutnost
přezkoumat velení a řízení aktivit rozličných policejních sborů tak,
aby zásahy byly koordinované. V tomto směru jsme se poučili.
Padly výstřely a my teď již víme,
že podezřelý byl zneškodněn. Aspoň to tvrdí policie.
Jestli je podezřelý mrtvý nebo naživu, v tuto chvíli nevíme.
Chtěli jsme ho živého. Ctíme postupy.
Předáme dotyčné spravedlnosti a dozvíme se víc.
Byl jsem velice zklamán, protože jsem si přál
toho chlapce vyslechnout.
Mrtvola vám neřekne, jestli šlo o rozsáhlé spiknutí,
nebo kdo tu operaci financoval.
Nevěděli jsme, zda žije.
Byl vyslán policejní vrtulník se zapnutou termografickou kamerou.
Ta pomocí infračervených paprsků zachytí teplo, zaznamená ho
a poskytne snímek.
Prožíval jsem to na velíně. Bylo to dramatické.
Byl vidět termální snímek Džochara, jak leží v lodi.
Také jsme měli k dispozici živý přenos,
abychom to mohli sledovat.
Byl jsem přilepený k televizi.
Takovou dobu jsem sledovali zprávy.
Klaustrofobie, napětí. Bylo toho hodně, s čím se člověk musel vyrovnat.
Svět to sledoval v přímém přenosu.
Farah, jsi ve vysílání. Vím, že na tom pracuješ.
Pověz divákům, co se právě děje.
Stovky strážců zákona se zaměřily na muže,
kterého mají za podezřelého. Zahnali ho do kouta.
Mají jeho obrys a vědí, co dělá.
Máme být v pohotovosti,
protože se může jednat o zlomový okamžik.
99 HODIN - PÁTEK
100 HODIN - PÁTEK
Pořád jsem nevěděl, jestli ještě žije.
Tango 93B. Státní policejní letka mi říká,
že v lodi určitě dochází k pohybu.
Rozumím. V lodi dochází k pohybu.
Klíčové bylo, když pilot oznámil:
„V lodi dochází k pohybu.“
Zásahovka v pohybu.
Speciální jednotka měla na místě obrněný vůz.
Měli se přiblížit k lodi
a stáhnout přehoz.
To operativcům zajistilo lepší výhled
a podezřelému dávalo možnost
postavit se a vzdát, pokud by to měl v úmyslu.
Přišel ke mně ředitel záchranného týmu FBI a povídá:
„Chceme do lodi hodit dýmovnici.
Nevadí vám to?“ Říkám mu: „Jistě.“
Nezabralo to. Pak řekl:
„Teď hodíme do lodi světlici.“
Souhlasil jsem. Hned ale dodal:
„Jenže v lodi je 170 litrů paliva.
Mohlo by se stát, že vyhodíme do vzduchu ten barák.
Budeme potřebovat hasičské auto.“
Hasiči na ulici Walnut.
Jsme teď zatlačováni donucovacími orgány silou,
abychom se stáhli kousek za kontejner.
Erin, došlo k sérii osmi výbuchů.
Možná jsou to ty světlice, o kterých mluvil John King.
K explozi na lodi nedošlo, takže se nám ho nepodařilo dostat ven.
Takhle jsem seděla.
Při sledování jsem byla jak na jehlách.
Vyjednávali s ním.
Přinutili ho posadit se.
Postavil se.
Chtěli po něm, aby zvedl košili.
Nebyl ozbrojený.
Vážně se to podaří?
Je ve vazbě.
Zásahovka převzala velení.
Subjekt je ve vazbě.
Neuvěřitelné.
„Ve vazbě.“ Nejlepší slova, co jsem kdy slyšel.
Bylo slyšet, jak lidi tleskají.
Dobrá práce, pánové.
Odevšad se ozývalo: „Jo!“ Všichni radostně křičeli.
Bál jsem se, jestli jsme z té lodi nevytáhli někoho jiného.
Nikdy nezapomenu,
jak za mnou přišel velitel zásahu. Podíval jsem se na něj...
Jsem vychrtlík, takže mi naháněl strach.
Ptám se: „Je to on?“ Zvedl palec a povídá:
„Na 100 % je to on.“ Přesně takhle.
Krev se mi valila celým tělem.
Jedním z nejuspokojivějších momentů mé policejní kariéry
bylo vidět Džochara Carnajeva zatčeného.
Dobrý večer. Od bostonské policie přišel tweet velkými písmeny:
„Dopaden! Pátrací akce skončila. Podezřelý je ve vazbě.“
Můžou existovat nějaké neznámé. Musí se to prošetřit.
Zjistit, kdo v tom byl zapojený.
Každopádně tohle mimořádné pátrání, které trvalo čtyři dny,
bylo u konce. Dostali jsme ho.
Chytit ho trvalo 101 hodin.
101 HODIN - PÁTEK
Vyjeli jsme ze zatarasené oblasti do ulic Watertownu.
Lidi jásali a mávali na nás.
Bylo to jak osvobodit za 2. světové války Paříž.
Lidé tleskali a provolávali slávu. Vypadalo to jako průvod.
Všichni tam tak stáli...
vyrovnaní v řadě. Cítila jsem se tak vlastenecky.
Byla jsem součástí této země a toho, co ji dělá dobrou.
Pro mě to byl velice emotivní zážitek.
Vidět lidi vycházet z domů,
mávat americkými vlajkami, děkovat policistům.
Bylo to prostě... Dodnes se mi do očí hrnou slzy.
Skončil ve vazbě, líp už to dopadnout nemohlo.
Teď už to bude v klidu.
Úleva. Konečně se můžeme vyspat.
Je to vítězství pro veřejný klid, lásku, pro tuto zemi.
Vítězství pro nás všechny, pro Boston.
Boston, jo! Hrdý Boston. Nás nic nezničí.
Studenti vycházeli z kolejí a pochodovali ulicemi.
Bylo to, jako bychom vyhráli válku.
Bůh žehnej Americe.
Můj domov, sladký domov.
K dnešnímu dni si mohou města Boston, Cambridge
a Watertown s úlevou oddechnout.
A to s vědomím, že dva pachatelé, kteří způsobili tolik bolesti a utrpení,
již nejsou hrozbou pro naši osobní bezpečnost ani okolí.
Když jsme viděli titulky „Na lodi bylo objeveno tělo“,
mysleli jsme si,
že je mrtvý.
Vyšli jsme do ulic. Lidi skandovali.
USA!
Byli jsme zoufalí.
Umřel nám kamarád.
Pak někdo projížděl na kole a říká: „Hele, už to víte?“
A my se na něj
otočili s vážně nevraživým pohledem:
„Koukej odsud padat, nech nás na pokoji.“
V obličeji měl nechápavý a zmatený výraz.
Sešli jsme se s několika dalšími známými a až pak přišli na to...
Že ho chytili, ne zabili.
SILNÝ BOSTON
20. DUBNA 2013
Vzpomínám si, jak jsem přišel na ústředí.
Komisař Davis si nás nechal zavolat
a řekl: „Pojďte, půjdeme na stadion Fenway Park.
Chtějí nám tam vzdát poctu.“
Tak jo, Bostone.
SILNÝ BOSTON LÁSKA Z WATERTOWNU
Dneska na sobě máme dresy, na kterých není nápis Red Sox, ale Boston.
Chceme poděkovat celému policejnímu oddělení
za skvělý výkon, který v minulém týdnu odvedli.
Tohle je kurva naše město.
DĚKUJEME OZBROJENÝM SLOŽKÁM SILNÝ BOSTON
A nikdo nám nebude diktovat svobodu.
Buďte silní. Děkuju.
Když Big Papi řekl „kurva naše město“, bylo to sice vulgární,
ale zároveň to znamenalo uvolnění velkého napětí pro celé město.
To s tím „silný Boston“ nebylo jen gesto, ale realita.
Kdo tu tehdy žil, ví to sám.
Džochar byl zatčený, ale vyšetřování se teprve rozjíždělo.
Potřebovali jsme zjistit, proč to udělali, co jsou zač, jak k tomu došli
a kdo jim pomáhal. Chtěli jsme si poskládat celou mozaiku.
Krátce po zatčení Džochara
se zdravotníci postarali o jeho zranění.
Jakmile byl schopen výslechu,
ujala se ho elitní vyšetřovací skupina FBI.
Chystali se ho vyslechnout. Nepřečetli mu práva
ani hned nepřidělili obhájce.
Obzvlášť v případech terorismu to tak bývá.
Podle jednoho odstavce Zákona o terorismu mohou vyšetřovatelé vyslýchat
mimo rámec běžné ústavní ochrany, kterou občan má,
zejména v případě probíhajícího vyšetřování terorismu.
Pokud si vzpomínám, Džochar nemohl kvůli zraněním mluvit,
takže musel odpovídat písemnou formou.
OBHÁJCE?
Je na posouzení úřadu prokurátora,
kdy se obviněnému mají přečíst práva.
Přestože se někdo dožaduje obhájce,
výslech může pokračovat, pokud je to odůvodněné.
Pozdržení ale může trvat jen do chvíle, než je zahájeno přípravné řízení.
Prohledali jsme loď.
Každý sebemenší důkaz byl pro nás velmi důležitý.
Na lodi jsme objevili Džihádský manifest,
který Džochar napsal na vnitřek lodi. To byl jeden z prvních důkazů,
že pachatelé se inspirovali radikálním teroristickým přesvědčením
a někdy v minulosti se zradikalizovali.
Chtěli jsme vědět, jestli jim s výrobou bomb někdo pomáhal.
Důkazy, které měl v počítači,
obsahovaly vydání časopisu Inspire,
což byla známá teroristická publikace.
Poskytovali návod, jak vyrobit bombu v kuchyni své mámy.
Inspire je oficiální časopis al-Káidy.
Vyslýchali ho dva nebo tři dny,
ale nakonec to mnoho informací nepřineslo.
Následně mu byla přečtena jeho práva.
Zároveň jsme se ale také zajímali o mnoho jejich kamarádů.
FBI se zajímala o všechny, ale daleko víc se cíleně zaměřovali
na muslimy staré jako já, než na jakoukoliv jinou skupinu.
Vyslýchali mě osm hodin.
Bylo mi 19, byl jsem vyděšený.
Můj život byl v ohrožení. Já to věděl, oni taky.
Bylo to jako bychom byli vinni a museli prokázat svou nevinu.
Pustíme se do profilování, Ange?
ÚTOK RADIKÁLNÍHO ISLÁMU
Popisovali muslimy z Blízkého východu,
kteří vyhodili lidi do vzduchu, nebo se o to posledních 15 let pokoušeli.
Mnoho teroristů jsou muslimové. Bylo by hloupé se tomu fenoménu nevěnovat
a nepřipravovat se na něj.
Naplnily se mé nejhorší obavy.
Nejenže tenhle otřesný čin spáchal muslim,
ale byl to člověk, kterého znám, a navíc někdo, kdo chodil do mešity.
Byl to okamžik upřímného zoufalství.
Později jsme zjistili, že jeden ze spolubydlících
poznal mladšího bratra ve zprávách.
Dělali na tom, aby se zbavili důkazů.
Měli nějaké další výbušniny,
které zlikvidovali na skládce.
Tyto důkazy se nám podařilo získat. Později posloužily jako základ
k jejich obvinění z maření výkonu spravedlnosti.
Věděli, že to udělali. Když viděli své zveřejněné fotky,
měli se sebrat a jít se přiznat.
Kdyby to udělali, strážník Collier mohl žít.
Přestože někteří z jeho kamarádů FBI lhali,
nabyli jsme dojmu, že v tom měli prsty jen oni dva.
Že ty bomby vyrobili v místě bydliště, v Tamerlanově kuchyni.
Ani chvíli jsem nepochyboval,
že ty bomby byly vyrobeny pomocí návodu na internetu.
Asi měli pomocníka, ale nevíme koho.
Zkonstruovat takové zařízení je hodně těžké,
navíc je v těsné blízkosti bezchybně odpálit dálkovými rozbuškami.
Někteří lidé si myslí, že šlo o velké spiknutí,
že něco bylo přehlédnuto. Ale nebylo. Tohle je běžné.
Jde o osamělé vlky.
Nebyla to amatérská práce. Šlo o profesionální výbušná zařízení
a pyrotechnici z války v Afghánistánu by s mým názorem souhlasili.
Zjistili jsme, že útočníci byli osamělí extremisté,
kteří se inspirovali čtením časopisu Anwara al-Awlaka Inspire,
jenž velí páchat džihád po celém světě.
Kdykoli slyším někoho mluvit o džihádu
v konotaci se zabíjením někoho, dělá se mi špatně.
Arabské slovo džihád znamená „usilovat“.
Usilovat o lepší život. To je džihád.
Usilovat o to být čestným člověkem. To je džihád.
Usilovat o to být dobrý věřící. To je džihád.
Džihád ale neznamená...
Popadnout zbraň nebo vyrobit bombu a jít zabíjet nevinné lidi.
Pár týdnů po bombovém útoku a jeho vyřešení
provedla policie a FBI výslech Ibragima Todaševa.
Kamarádil se s Tamerlanem Carnajevem,
taky Čečenec a mistr bojových umění.
Údajně se přiznal k zabití tří lidí
z 11. září 2011, včetně Brendana Messe.
Brendan Mess byl nejlepší kamarád Tamerlana Carnajeva.
Znali se přes bojová umění.
Během výslechu v Todaševově bytě
se stalo něco velmi neobvyklého.
FBI a státní policie tvrdí, že na ně zaútočil.
Následně na Ibragima Todaševa několikrát vystřelili.
Mnoha lidem se tahle historka nezdála.
Prostě ho zastřelili. Nic neudělal.
Znám ho. Jen chtěl, aby už bylo po všem.
Když se zjistilo, že se Ibragim Todašev přiznal k zabití těch tří mužů
ve spolupráci s Tamerlanem Carnajevem,
dá se říct, že se z toho stal složitější a problematičtější případ.
Myslím, že chronologie je v tomto případě důležitá.
Brendan Mess byl zavražděn ve svém bytě poté,
co Tamerlan zjistil,
že nebude moct jet na olympijské vyřazovací soutěže.
Žádné známky násilného vniknutí, takže ten, kdo jim to udělal,
je musel znát. Pustili je dovnitř.
Způsob, jakým byli zabiti, jak to bylo popsáno,
tedy s téměř setnutou hlavou, to bylo osobní.
Židovský kamarád, který si žil americký sen.
Měl dveře otevřené. Ani nemusel dělat a přesto byl bohatý.
A teď tu byl Tamerlan, který ale nedostával stejné příležitosti.
Vnímal jsem to tak,
že Tamerlan v tom měl prsty. Svou roli hrály i drogy,
ale to nemůžu příliš komentovat.
Vyšetřování vražd ve Walthamu je stále otevřené.
Vrtalo mi to hlavou a vrtá dodnes.
V té věci existuje spousta nezodpovězených otázek.
Krátce po té trojité vraždě ve Walthamu nám bylo řečeno,
že Tamerlan Carnajev odcestoval do Dagestánu,
kde se angažoval v extremistických aktivitách.
Máme za to, že se jednalo o jeden z pilířů radikalizace.
Ať už se během jeho pobytu stalo cokoli, muselo to na něj mít silný vliv.
Protože jen co se vrátil,
začal plánovat provedení bombového útoku v Bostonu.
DAGESTÁNSKÁ REPUBLIKA
V létě roku 2012 jel Tamerlan do Dagestánu,
aby se přiblížil svým historickým kořenům a také víře.
Pro novináře to znamená, že příběh se bude odehrávat tam.
Chcete lidem sdělit, co se děje.
Chcete si být jisti, že tomu rozumí.
Žádná zobecnění a stereotypy.
Přesně, jak se věci mají.
Strávil jsem dva měsíce v Čečensku, Dagestánu a Kyrgyzstánu.
Hledal jsem jejich známé.
Lidi, kteří byli přítomni, když tam Tamerlan pobýval.
Setkal se s mladými muslimy, kteří byli organizováni v hnutí
Unie spravedlnosti.
Salam alejkum!
Právě vidíte šikanu bratrů Machačkalových
vůči svému bratrovi, který sem přijel z Ameriky.
To je on.
A také vůči Džamáatu v Kizljaru zastoupeného...
Setkal jsem se s nimi a můžu říct, že chodí na pláže, grilují,
chodí do mešity, hodně mluví.
Ovšem nejde o nic radikálnějšího,
než co slyšíte kdekoli jinde.
Ctíme, co je schváleno, a zakazujeme, co se neschvaluje.
A připomínám vám, abyste se vydali cestou pravdy.
Tohle je zneužívání!
Není to militantní skupina.
Snažil jsem se potvrdit nebo vyvrátit jakékoliv kontakty
mezi Tamerlanem a náboráři skutečných bojovníků.
Jeden člověk mě vzal tak daleko, jak to jen šlo. Ukázal mi cestu.
Vydal jsem se tam a narazil na skupinu lidí.
Kdepak, neměli o tom ponětí.
Ani jednou nenastala situace, že by se někdo postavil a řekl:
„Hele, víte co, pojďte zabíjet nevinné lidi.“
Zřejmě se pro něco takového nerozhodl, když jel do Dagestánu.
Podle mě jel do Dagestánu, aby nalezl smysl života.
Měl pochybnosti.
Nevyšlo mu dostat se do olympijského týmu.
Vinu přikládá protimuslimským náladám a snaží se přiblížit statusu muslima.
Dumá, co může udělat se životem. Ale jeho militantnost se tam neprojevuje.
Ten okamžik nastává, až když se vrátí do Států.
Jenže život vám to nezmění. Nic to nemění, neocitnete se v lepším světě.
Čím hlouběji se bratři noří do islámu, tím víc si ho spojují s vlastním selháním
a s tím, co se děje v zámoří,
kde v té době Spojené státy vedou dvě války
v převážně muslimských zemích.
Stačí se podívat, co Džochar napsal do té lodi.
Obviňuje USA z politiky vedené proti muslimům.
A tak jsem to napsal.
Hodně lidí to opravdu naštvalo. Některým z nich totiž přišlo,
že pokud je prezentujeme jako běžné lidi, svým způsobem je racionalizujeme,
ospravedlňujeme a jako by jim dáváme zelenou.
Cituji z e-mailu: „Doufám, že vás nebo někoho, koho máte rád,
zabijí islámští teroristé, abyste věděl, jaké to je.“
Vím přesně, jaké to je, když vámi milovaného člověka
zabijí islámští teroristé.
Můj táta byl v letadle, které narazilo do Obchodního centra.
A s tím se pojí jedna věc.
Každého 11. září sledujeme letadlo,
jak znovu a znovu nalétává do budovy.
Kolikrát to ještě musíme vidět?
Kolikrát se budu muset dívat, jak to bouchne a zabije mi to otce?
Takové události nikdy nebudeme ospravedlňovat tvrzením,
že to měli těžké.
Tihle lidé se nenarodili jako bomboví atentátníci. Stali se jimi.
Taková je pravda. Tak to je.
4. BŘEZNA 2015
DVA ROKY PO ZADRŽENÍ DŽOCHARA CARNAJEVA
Pokrýval jsem to od začátku do konce.
Nebylo pochyb, že Džochara Carnajeva shledají vinným.
Ve vzduchu visela jen otázka udělení trestu smrti.
Případně přicházelo v úvahu doživotí s maximální ostrahou.
Chtěla jsem svědčit a svědčila jsem.
Také jsem učinila prohlášení ohledně dopadu na oběti.
Opravdu mi přišlo důležité, abych to pro Krystle udělala.
Přála jsem si být tím hlasem.
Když Džochar přišel k soudu,
mnoho novinářů reportovalo, že se tvářil arogantně a odměřeně.
Vykládám si to jako rezignaci. Zdálo se, že je smířený se svým osudem.
Víte, když jsem se na něj podíval, viděl jsem ďábla.
Měl poraněné oko
a vypadal jako ďábel.
Bylo červené. A děsivé.
Podíval se zpříma. Díval se na vás.
Bylo to těžké.
Naslouchat některým z přeživších, čím si prošli
a s čím budou muset po zbytek života žít...
To mi z procesu rozhodně zůstane v paměti.
Obhajoba se to snažila vylíčit tak,
že jeho bratr byl starší, dominantní a prudký,
s potenciálně násilnickými sklony.
A že svému staršímu bratrovi podlehl,
tudíž to udělal, protože ho k tomu donutil jeho bratr.
Bratrem mohl být ovlivněn.
Určitě se mu někdy stávalo, že bratrovi nedokázal říct „ne“,
ale byl to on, kdo se rozhodl položit ten batoh poblíž dětí.
Jeho bratr za ním nestál a neříkal:
„Musíš to dát sem hned vedle dětí.“
Když vyhodíte do povětří mladé rodiny jako Richardovi, Lingzi Lu,
dívku Campbellových a Seana, nedá se to ničím omluvit.
Nesvedete to na bratra, že vás zradikalizoval.
Ve mně to evokovalo pocit,
že věděl, co dělá, byl ochotný to udělat,
což bylo patrné z toho, jak umístil bombu
a včas od ní odešel, aby se jemu samotnému nic nestalo.
Krátce po činu, ještě to odpoledne,
se objevily videozáznamy, jak nakupuje v Whole Foods,
jako by se vůbec nic nestalo.
A pak po vraždě Seana Colliera a únosu Dannyho Menga
existuje záznam, jak si na čerpací stanici Shell
kupuje občerstvení. Je klidný.
Prostě v klidu.
Při procesu rezonovaly dvě věci, které lidi zřejmě přiměly myslet si,
že dostane trest smrti.
Jednou z nich byl veřejnosti známý záběr šířený kanceláří Carmen Ortizové,
který údajně zachycuje Džochara Carnajeva, jak v cele na kameru vztyčuje prst,
což bylo interpretováno tak, že lidem z Bostonu ukazuje prostředníček.
A prokurátoři to tak samozřejmě formulovali.
Druhou věcí bylo rozhodnutí soudce, že nepřipustí důkazy
ve spojitosti s vraždou Tamerlanova nejlepšího kamaráda před lety ve Walthamu.
Obhajoba měla dojem, že spojením s vraždami ve Walthamu
by ukázala někoho tak bezcitného,
že neváhá podříznout hrdlo ani svému nejlepšímu příteli.
A že mladší bratr byl tím pádem pod jeho vlivem.
To bylo zamítnuto. Pro obhajobu to znamenalo velkou ránu.
TREST SMRTI JE VRAŽDA
S Kevinem jsme se od samého počátku shodovali,
že pokud dostane trest smrti nebo se porota shodne na doživotí,
bude to spravedlivé.
Nakonec byl Džochar Carnajev odsouzen k smrti.
Když se četl rozsudek,
nevykazoval žádné emoce. A tím soudní řízení skončilo.
Tisková konference
se konala venku v zadní části za soudní síní,
kde byli oběti a jejich rodiny požádáni o slovo.
Chci osobně poděkovat všem ostatním přeživším.
Díky za to, že jste nás podpořili.
Denně se musím dívat, jak si dva moji synové nasazují nohu,
takže nevím, jestli to mám za uzavřené, ale každopádně se mi ulevilo.
S přístavem v pozadí to nebylo uzavřené jen pro ně,
ale i pro celé město.
Tady není spravedlnost.
Viděli jsme čtyři tragická úmrtí.
Lidi, kteří přišli o končetiny
a už se nikdy nevrátí k běžnému životu.
Takže považovat to za ukončené nelze. Nikdy to nebude ukončené.
Znám Richardovy i Campbellovy.
Musí s tou tragédií žít už navždy.
HLEDÁ SE NEZNÁMÝ 2. PODEZŘELÝ
Pro nikoho, kdo tam byl, to nekončí.
Tohle navždy zůstane v paměti.
Nikdy nevymažete, že jste tam byli.
To se týká záchranářů.
Lidí, kteří byli zmrzačeni a zraněni.
Těch, kteří přišli o své blízké.
Všichni si budou ten okamžik pamatovat po zbytek života.
Na to se nedá jen tak lehce zapomenout.
Pořád to nosíme v srdci.
Bylo to nejhlubší dno mého života.
Najednou jsem nevěděl, kdo jsem.
Ztratil jsem kontakt s člověkem, kterým jsem býval.
Cítil jsem se zklamaný a zrazený.
V Karen to každý rok vyvolává vzpomínky
a je to těžké. Pořád je to těžké.
Nechci, aby se na Krystle zapomnělo.
Přišla jsem o kamarádku. Byla to hrůza.
A hrozné to zůstane už napořád.
Už je to deset let. Když se zpětně podíváte na záběry,
vidíte diváky, pořadatele maratonu, policisty
a záchranáře, jak se do akce zapojují a dělají, co je v jejich silách.
Opravdu to vypovídá o odvaze
a odhodlání obyvatel Bostonu
směrem ke spoluobčanům,
ale také o ochotě postavit se těm, kteří na nás útočí.
Nemůžu uvěřit, že už je to deset let.
Vážím si toho, že jsem pořád
naživu.
Můj život mohl té noci skončit.
Danny Meng byl při vyšetřování útoku na maraton jedním z hrdinů.
To jeho odvaha vedla ke zneškodnění Tamerlana Carnajeva
a dopadení Džochara Carnajeva.
Poskytl jsem o případu spoustu rozhovorů, ale tady nejde o slávu.
Ani o to, kdo byl hrdinou.
Jedná se o to, že se celý Boston spojil a podpořil úsilí vynaložené ten den.
Aby podpořil rodiny, kterým to navždy změnilo život.
Přála bych si vidět,
aby se Bostonský maraton zase stal jedinečnou akcí v našem městě,
která nebude zastíněna tou hrůznou událostí, co nás potkala.
Maraton sám o sobě dokáže vygenerovat mnoho dobrého.
Běžci v přední linii se na Den vlastenců rozebíhají
a startují tak Bostonský maraton.
MARATONSKÝ BĚH BOSTONSKÉ OSLAVY 2022
Martin Richard, Lingzi Lu, Krystle Campbellová a Sean Collier
přišli při bombovém útoku a pátrání o život.
Více než 260 lidí utrpělo zranění.
Karen a Kevin se rok po bombových útocích vzali.
Ed Davis, Rick DesLauriers a John Foley odešli zakrátko do penze.
Billyho Evanse jmenovali po půl roce komisařem.
Po zrušení rozsudku v odvolacím řízení
Džocharovi roku 2022 obnovil Nejvyšší soud trest smrti.
Nyní je ve vězení s maximální ostrahou,
kde čeká na popravu.
Překlad titulků: Michal Pokorny