Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Szeretkezni akarok," mondta.
"De előbb tudni akarom, mit érzel."
Szerintem kibírnám, de ki nem állhatnám azt az életet.
EGY BOLDOG EMBER
Igen, "hordani", nagyon jó.
- Szemüveg. - Tökéletes. Szuper.
- Jól tudsz olvasni szlovákul. - Nem megy annyira jól.
Dehogynem! Svédül tudsz, de a szlovák is megy.
A zöldség és a gyümölcs ezer korona?
Mennyi Pokémon-kártyát vehetnék ennyiből!
Anyu, mi történt?
Mutasd!
Mi történt?
Elég már!
Szia!
- Be van kötve? - Be.
Ez milyen autó?
- Valamilyen tanker. - Szerintem kakit visz.
Gyere, édesem! Ki tudod kötni magad? Nem?
- Gyere! - Anyu, futni fogunk?
Igen, futunk.
- Szia, Kubo! - Köszönj el aputól!
Szia! És megyünk is.
Mikor vagy szolgálatban?
Szolgálatban? Szombaton.
Szia, drágám!
Már nem foglalkozom azzal, hogyan feleljek meg a női szerepnek,
amit egy életen át játszottam.
Férfi vagyok a kollégáknak, ügyfeleknek,
az összes barátomnak, szomszédomnak, a gyerekeiknek.
Az útlevelemben most már Marvin vagyok.
Grafikus és művészeti vezető vagyok,
esténként meg írok.
Szia!
- Jól vagyok. Kávé? - Jól vagy?
- Megint kávézol? - Igen, hozok neked is.
- Szia! - Nem volt időm kimenni kávéért.
Ez egy szökőár!
Kávéáradás.
- Sikerült végre megcsinálni? - Igen, de nem használtuk...
Ha megtaláljuk.
"Hova is kellett mennem?"
Szóval...
Marvinnal 2007 óta vagyunk házasok.
Marvinnak megváltozott a megjelenése.
Elkezdett máshogy öltözni, frizurát váltott, és így tovább.
Egyelőre működik,
és ami nekem fontosabb, az a Marvinnal való kapcsolatom.
Jó páros vagyunk, kiegészítjük egymást,
jól funkcionálunk, jól megvagyunk együtt.
És végül is a kapcsolatunknak mindig is része volt az,
és valószínűleg az is marad, hogy megoldjuk a problémákat.
Jelenleg nincs is lehetőségem rá, hogy kezdjek ezzel valamit, úgyhogy...
igyekszem racionális lenni.
Bizonyítanom kell, hogy igazi férfi vagyok.
Vagyis nem szabadna szeretnem a főzést,
és nem nekem kellene kimosnom a zoknit, hanem valaki másnak.
Nekem füvet kellene nyírnom és fát kellene vágnom,
mert be kell bizonyítanom, hogy férfi vagyok.
És ha férfi vagy, aki nem szeret fát vágni, de szeret főzni,
mindenki odavan: "Azta, szeretsz főzni? De szuper!"
A terapeutám nevetne azon, hogy ezzel beismerem, de ez így van.
Hasznosnak kell, hogy érezzem magam.
És aztán...
időt kell szakítanom azokra a dolgokra, amiket szeretek is.
Ha sikerül megtalálni a kettő közti egyensúlyt, az nagyszerű.
Szeretek írni.
Törekszem a szerethető karakterekre.
Ez néha megy, néha nem. Olyankor tudom, hogy nem lesz jó.
Változtatnom kell rajtuk, hogy megszeressem őket.
És...
Ha jól sikerül egy könyv,
azt onnan tudom, hogy hiányoznak a szereplők.
Közben abszolút mindent ki tudok zárni.
Semmi másra nem gondolok, csak arra, amit írok vagy szerkesztek.
Ez olyan, mint másnak a zen meditáció.
Minden mást törölsz a fejedből, csak a képzeletbeli világra figyelsz,
amit te magad alkottál, ahogy neked megfelel. Ez a totális szabadság.
Ezt szeretem. Imádom.
A teste olyan meleg volt!
A legpuhább takaróba bebugyolálva, gyengéd kezek kényeztették,
simogatták a mellkasát, a hasát, a combjait, körbeölelték.
Olyan jó volt, olyan biztonságos!
Sötét, de biztonságos.
Láthatatlan volt, megbélyegezetlen.
Bár itt lebeghetett volna anélkül, hogy valaha bármit is tennie kelljen.
Megőrizve a melegséget.
Nőként kezdtem írni, ami nem igazán működött.
Nemrég találtam egy régi írásomat 20-21 éves koromból.
Hát az... furcsa volt. Szörnyen furcsa.
És az a női karakter rettenetesen nőietlen volt.
Pszichiáterként dolgozom Svédországban.
Ha az ember orvosnak áll, az többé-kevésbé egy életre szól.
Nem mondhatnám, hogy a szakmámban afféle... zseni lennék.
Átlagos orvos vagyok.
Előfordul, hogy megszólal a riasztó
teszem azt, egy agresszív páciens miatt.
Erre ki van építve egy vészjelző rendszer.
Itt van ez a gomb, nehogy bárkinek baja essen.
Mivel én vagyok a főnök, az én dolgom lenne az egészet megszervezni.
A páciens minden hónapban küldött egy képeslapot.
Olyasmiket írt, hogy "jól vagyok, naponta megiszom három sört,"
"azzal veszem be a gyógyszereket."
Mondom, "szuper".
Aztán egy évre rá meghalt.
A halálba itta magát. Szegény.
Itt felmegyünk.
Ezeket a köveket Gotlandból hoztam, fosszíliák.
Ez pedig a "Van, aki forrón szereti".
Egy standfotó Jack Lemmonról. Így mászkált a forgatáson.
Itt kellene aludnia Kubíknak, de nem alszik itt,
úgyhogy ide rámoljuk el a kupit.
Ez volt Nikol szobája, amíg úgy nem döntöttek, hogy együtt akarnak aludni.
Ez nekünk sok problémát okoz, mert este nem hagynak minket aludni.
Reggel és este mind a négyen együtt készülődünk a fürdőszobában.
Ez a magánélet teljes hiánya.
Ezt a törölközőt Ivantól kaptam, "Marvin" hímzéssel.
Amikor nevet váltottam, akkor vette nekem.
Ez pedig a hálószobánk Ivannal. Most vettünk új ágyat.
Végre van ágyneműtartóm.
Látod ezt? Ez a háza. És mije van itt Krokannak?
- Megette. - Megette a fagyit.
- Mit evett meg? - A fagyit.
Megette a fagyit.
Aztán elrepült.
A gyerekek közelségre vágynak, és támogatásra.
Ennek semmi köze ahhoz, hogy az anyjuk vagy az apjuk vagyok.
- Az állatok és a madarak miatt. - Klára.
- Nagyon jó. - És egy katica.
Felállították a diagnózist,
és felvettem a kapcsolatot
az endokrinológiával a hormonális kezelés végett,
és felvettem a kapcsolatot a sebészettel a masztektómia végett.
Természetesen féltem közölni Ivannal.
A legrosszabb eshetőség az,
hogy képtelen lesz feldolgozni, vagy velem maradni,
amint megszűnök a szemében nőként létezni.
- Kétezer... - 2003 nyara?
- 2003, igen. - 2002 vagy 2003.
2003? Selmecbánya.
Egészen fent. Annál a templomnál, a végén.
Szalmakalapban és bő rövidnadrágban voltál.
Azt hiszem, neked meg halászsapka volt a fejeden.
Mint egy vödör, igen.
Pontosan nem emlékszem. Rövidnadrág és szandál volt rajtad.
- Szandál és halászsapka. - Igen.
Anyu!
Hát igen...
- Ez Nikol? - Nikol, igen.
Ez autentikus volt.
És utána mi történt? Hogyan emlékszel rá?
Hát...
Amikor Brnóba költöztünk, már többé-kevésbé eldőlt,
hogy együtt maradunk.
Aztán eldöntöttük, hogy külföldre költözünk, ami egy nagy projekt volt.
Az, hogy Ivan kvázi bárhova rábökhetett Európa térképére,
és ott munkát találhatott, az nagy löketet adott.
Úgyhogy meg kellett beszélnünk...
- Alszik? - Megőrültél?
Szóval?
Arról beszéltem, hogyan költöztünk Svédországba.
A költözés... Igen.
Az én ötletem volt.
Ugyanis Marvin befejezte az iskolát,
és nem is tervezte, hogy Csehországban találjon munkát.
Akkor már specialistaként dolgoztam.
Én is gondolkodtam azon, hogy külföldre költözöm,
ahol minden új, és talán könnyebb az élet.
Egy liberális országban, ahol jobb az élet.
Érettebbek vagyunk, változunk, fejlődünk bizonyos értelemben, de...
Ez természetes folyamat, nem?
Nem vagyunk ugyanazok, mint 15 éve,
de ez független attól, hogy transz vagyok.
Nem tudom, milyen érzés lesz.
Most nem tudom megmondani, és gondolom, Ivan is így van vele.
De emlékszem egy poénra, amit elsütöttél. Az szép volt.
Attól féltem, hogy egy nap egy szőrös férfi mellett ébredsz,
megijedsz és lelépsz.
Mire azt mondtad, te attól félsz, hogy egy nap arra ébredsz,
hogy a fél arcod lebénul. És hogy ez a te félelmed.
Ez nagyon őszinte volt.
Ja.
Én most egyre csak várok, várok...
Még mindig várok.
Az egyetlen dolog, amire szükségem van, az az orvosi pecsét.
Már rég megszületett bennem a döntés, de még mindig várnom kell.
És minél tovább várok,
annál jobban bosszant, hogy nem adatik meg a lehetőség.
Ez úgy megy, hogy ötven embernek ötvenszer kell látnia,
aztán egy bizottság összeül és eldönti,
hogy az vagy-e, vagy nem, és hogy megengedik-e vagy sem.
Nézd! Egy rák páncélja.
Látod?
Ez a lába, igen.
Tudom, hogy nemsokára vége lesz.
Kubo, légy szíves ne dagonyázz benne!
Adjátok már meg, hogy továbbléphessek az életemmel!
Mi az, fázol?
- Gyere! - Nincs hideg.
- Nem fázol? - Nem.
- Ez miért van itt? Kéred? - Nem, tedd be a hűtőbe!
Lefekszel?
Őfelsége elvárja, hogy minden mágus,
varázsló, sőt minden boszorkány siessen a hazája védelmére.
A részvétel kötelező...
Mit játszol?
Elmegy valaki?
Megint? Megint a pók?
Megint.
Akkor tudatosult benne, hogy kezd szerelembe esni.
A félelemből. Nem volt semmi kellemes az érzésben, az biztos.
Amit felfogott az érzésből, az a rettegés volt.
Hogy elhagyják,
hogy nem szeretik viszont, hogy megbántja a másikat.
Anyám nem tud róla.
Anya úgy tudja, hogy...
egyszer megtörténik a műtét, de nem tudja, mikor.
Miért döntöttél úgy, hogy nem közlöd vele?
Mert anya szélsőséges módon reagál a témára,
mert nem ért vele egyet, mert...
bár több mint egy éve tud róla,
állítja, hogy nem lehetek transz,
mert ő nevelt fel, és szerinte nem vagyok transz.
És minden, amit a tranzícióm kapcsán teszek
az ő véleménye szerint
teljes képtelenség, önpusztítás,
és tönkreteszem vele a férjem, a gyerekem és a házasságunkat.
Dióhéjban ennyi.
Szia, Marvin! Ha majd tudsz, jelentkezz! Érdekel, hogy ment.
Szia, Soni!
2019. szeptember 23-a van.
Délután öt.
És...
hét óra telt el a műtét óta.
Jól vagyok.
Fáj, de...
századannyira ahhoz képest, amit a szüléskor él át az ember.
Mindenesetre...
ez az az érzés, amit nem lehet átadni, ami...
azt hiszem, megmagyarázhatatlan.
Attól féltem, hogy nem fogok...
Hogy nem fogok megkönnyebbülni, hogy összezavar, vagy...
Megmutatom neked.
Várj, megpróbálom beállítani...
rendesen.
Megvan.
Talán látod valamennyire.
Kvázi...
Hatalmas megkönnyebbülés.
Elképesztő megkönnyebbülés.
És...
És a gondolat, hogy ezen nem kell többet vacillálnom,
hogy ez végleges...
Ez...
leírhatatlan érzés.
Én most annyira...
Annyira jól érzem magam!
Van valamiféle elképzelésed arról, hogy mi jön most?
A testének ahhoz a részéhez, ami megváltozik,
ebben már korábban megegyeztünk,
nem fogok hozzáérni.
Nem fogok...
Egy kicsit kerülni fogom.
Nem tudom, mik az elvárások felém, hogy mit kellene éreznem.
- Ne harapj bele! - Jó.
Aha, értem.
Így. Aztán fogod ezt, nézd!
- Kinyitod. - Apu, ezt is ki akarom nyitni.
Nézd! Tudsz vele csillagokat rajzolni.
Nem, ugyanazt csinálja.
- Szabad? - Így kell?
Apu!
Niki, te is akarsz biciklizni?
Lődd le, Kubo! Úgy!
- Mi ez? - Valami csúnya szörny. Vigyázz!
Meg fogunk halni.
Nem halunk meg. Van egy csomó életünk.
- Elpusztítják a repülőnket. - Nem pusztítják el.
- Egy óriási robot! - Direkt dramatizálsz.
- Igen. Akarod vezetni, Kubo? - Igen.
- Bekerítettek minket. - Bakker! Menj, menj!
- Sikerül! - Lőj!
- Valakinek ott kell lennie. - Csak menj belé!
Csak menj belé! Menj!
Tesztoszteront akarok szedni. Már várom a fizikai változásokat.
Várom, hogy belenézzek a tükörbe,
és úgy nézzek ki, amilyennek képzelem magam.
Amilyennek látom magamat, ha magamba nézek.
Már közel vagyunk!
Nem igazán. Tönkrement a motor.
Ne félj...
- Ez a te melegítőd, nem? - De.
Akkor tedd el!
- Igen? - Kérek palacsintát.
- Palacsintát szeretnél? - Először.
Először? Nem, mert akkor nem fogod megenni a rizst.
De én palacsintát kérek.
Előbb enned kell még egy kis rizst és husit. Jó?
Tessék! Így.
Egy falatot ebből, és egyél rizst is!
A maradékot megeszi apu. Már alig van ott husi.
Jól vagy, Kubi?
Ami az anyasággal kapcsolatos dolgokat illeti:
szülés, szoptatás, terhesség, minden ilyesmi...
Szerettem volna gyereket, ezért vállaltam. De az érzés maga...
Szörnyen örülök, hogy visszakaptam a testemet.
Nem hiszem, hogy a tesztoszteron azonnal megoldja minden gondomat.
Ott, ott, ott...
Ott!
Szia, Soni! Merül a telefonom, úgyhogy gyors leszek.
Szóval megkaptam az injekciót.
Az elsőt.
A tesztoszteront.
Megyek dolgozni. Fáj a hátsóm.
Megmértem a bicepszemet, amíg vártam, hátha allergiás reakciót váltana ki.
Egyelőre nem dagadt meg.
Úgy tűnik, el kell kezdenem edzeni, mint minden normális embernek.
Most már muszáj lesz magammal törődnöm,
arra koncentrálnom, hogy...
békében legyek magammal, hogy a gyerekek jól legyenek.
A normális kerékvágásban.
Az egész társadalom a szex körül forog.
Minden történet, könyv, dal, film,
a ruhák, sőt, az ételek, iskolák és munkahelyek is.
Minden a párzásra és a szaporodásra megy ki.
Épp csak nemes dolgokkal címkézzük fel,
mint a "boldogság megtalálása", "első a család",
"védjétek meg a gyerekeket", "románc", meg ilyenek.
Nem tudom, hogy Ivan kivárja,
hogy mi lesz ennek a vége, vagy tényleg mindegy neki.
Egyelőre úgy csinál, mint akinek nem számít.
Túl sok fát tettünk rá.
- Van kávéd? - Van, igen. Kérsz te is?
- Igen. - Teád is van?
- Teám nincs. Van teánk? - Nincs.
- Csak vizünk van. - Diszkrimináció!
Tessék, főnök, egyél salátát!
Úristen, meggyulladt!
Anyu, ez vizes!
- Óriási? - Anyu, ez óriási!
Meg kell várni, míg leég.
Kubo, mindig bosszankodsz. Így kell, látod?
- Kész van már? - Még nincs.
Ne! Ezt én gyújtom meg, most én jövök.
Most már ég.
Sört nem kaptam, úgyhogy vizet iszom.
Minek az egész, ha nincs sör?
Amikor megpróbálok belőle kihúzni valamit a téma kapcsán,
akkor általában arra jut, hogy nem tudja.
És hogy egyelőre nem zavarja, és nem tudja, fogja-e zavarni.
Anyu, itt vagyok!
Szia, Kubo! Mész ugrálni?
Jól van.
A munkahelyemen Marvinra férfiként hivatkozom.
De...
nem mindenkivel mentem bele a részletekbe.
De idővel ez is eljön.
Szia!
Hallasz? Szuper. Úton vagyok hazafelé.
Vegyek valamit?
Jól van, akkor van vacsoránk.
Van mit ennünk, ez a lényeg.
Mary Pattersonként születtem,
de férjhez mentem, és felvettem a férjem nevét,
és most Neil Patterson vagyok.
Mondom: "Ha Isten szeret, akkor elég fura módon mutatja ki."
- Mi? - Csak egy golyója van.
És? Csak egy van?
Egyetlen golyóval játszik.
"Egy gyors játék..." Plusz két fehér.
Igen, szép fara van, ugye?
Igen. A helyzet az, Rufus, öreg pajtás,
hogy megnősülsz, és...
Nem tudom befolyásolni azt, hogy mit érez vagy nem érez.
Majd lesz valahogy.
A legtöbb barátunk szakított, vagy szakítani fog.
A "konfliktusos" szó nem írta le pontosan a helyzetet.
Átéltem a teljes kudarcot.
Tehetetlen megfigyelő voltam,
miközben minden, amit kézben kellett volna tartanom,
elviharzott előttem az ismeretlen káoszba,
magával vonszolva az összetört testemet.
Biztosra tudom, hogy ha nem változtatok, szörnyen érezném magam.
Azzal senki sem járt volna jól,
és ezzel az "önzetlenségemmel" senkit sem mentek meg.
Szia, Soni! 2020. augusztus 1-je van.
Ivan otthon kerítést épít,
a gyerekek pedig kartondobozokat vágnak,
én pedig Jurajjal megyek inni.
A mai nap pedig azért fontos, mert ma kellett először megborotválkoznom.
Nem mintha feltűnő bajuszom nőtt volna,
hanem mert a három szőrszál az államon
és a szürke pamacs az ajkam alatt már nevetségesen nézett ki.
Úgyhogy frissen borotválva elmegyek inni egy barátommal.
Nézz mindenki szemébe, különben kifog rajtad a hetedik kritikus év.
Azzal elkéstünk.
- Egészségetekre! - Ez vodka?
Nem.
Egészség!
Amikor ráállsz a tesztoszteronra, mindenki elmondja,
hogy szörnyen büdös leszel, izzadni kezdesz, kiütéseid lesznek.
Kvázi elkezdenek ijesztgetni. Én meg...
Persze, van pár pattanásom, de nem olyan szörnyű.
Attól féltem, rosszabb lesz.
Elkezdett horkolni. Egy kicsit.
Én abbahagytam, ő meg elkezdte.
Ha Marvinnál komoly mellékhatások jelentkeznek, amit én annak veszek,
vagy a változás mértéke
szerintem túlmegy egy bizonyos határon,
ami nekem fizikai vagy érzelmi diszkomfortot okoz,
akkor muszáj lesz megbeszélnünk,
hogy lassítható-e valahogy ez a folyamat.
Egy ideális világban fiúnak születtem volna, vagyis...
a fizikai tulajdonságokkal, amik ezzel együtt járnak.
De...
Nem tudom, ilyen szempontból realista vagyok.
Mármint...
Nyilván örülni fogok a teljes szakállnak. Menő lesz.
Az tetszene.
El tudod képzelni, hogy egy év múlva itt ülsz majd a szakállas Marvinnal?
Amit nem tudok elképzelni, azok az érzelmi reakcióim.
Nem igazán tudom definiálni azt,
hogyan kellene ezzel kibékülnöm, vagy nem kibékülnöm.
És hogy mi függ ettől.
Amint az az érzésem támad,
hogy Ivan kompromisszumként tekint rám, aki már nem vonzza,
és kénytelen vele lenni a gyerekek miatt, én fogok vele szakítani.
Ez biztos.
Amint azt érzem, hogy ez az ember muszájból van velem,
én sem akarok majd vele lenni.
Szerintem ezzel mindenki így lenne.
Vannak, akiknek a külsejét megváltoztatja a kor, a súlyfelesleg
vagy valamilyen betegség.
Nem feszegettük ezt mostanában. Talán kellene, nem tudom.
Az apró, nyomorék, kimerült teremtés,
ami most bennem rugdosott és visított,
úgy tombolt, hogy felsebzett belül.
Ez volna a reményteli, romkom-rajongó idealista?
Biztos voltam benne, hogy már sikerült megfojtanom.
Most pedig ki akart törni, és azt akarta, hogy reménykedjek.
Hát...
Azt érzem, ahányszor arról beszélek
másokkal, akik kérdezgetik, hogyan halad a tranzícióm,
mindenki arra számít, hogy arról fogok beszélni,
hogy a legnagyobb problémát a mi kapcsolatunk okozza.
És ez bizonyos mértékben negatív hatással van rám,
mert néha én is erre számítok.
De...
szerintem nincsenek nagyobb párkapcsolati problémáink,
mint az ismerőseink és barátaink többségének,
akik 15-17 éve együtt vannak.
A kapcsolatunk nem csak ekörül forog.
Vannak gyerekeink, házunk, munkánk.
A dolgok fejlődnek.
Olyan dolgokkal próbálunk megbirkózni, amikre évekkel ezelőtt nem gondoltunk.
Vannak dolgok, amiket régen problémának tekintettünk,
de már egyáltalán nem érződnek annak.
A szüleim kapcsán nagyon sokat segítettél.
Kezdve azzal, hogy összekapartál, amikor magam alatt voltam,
odáig, hogy átvetted a kellemetlen telefonjaikat.
Elmegyünk nyaralni a gyerekek nélkül.
Azt lehetne, igen.
Beszéltünk már erről.
Ha majd Kubo 15-16 éves lesz,
elmehetnénk valahova a gyerekek nélkül.
Ha már valamennyire megbízunk bennük.
A kérdés az, hogyan lesz ez az utazással,
miután az útleveledben másik nem szerepel.
Vannak kissé problémás országok.
Egyébként is vannak problémás országok.
Iránba nem megyünk.
Ki akarna?
- Most már nem. - Most már nem.
Mindig is lesznek problémás országok.
- Kubo, megmelegítem a tegnapit, jó? - Most én kérdezek, jó?
- Lány? - Megnézed?
- Nem. - Nem lány.
Oké? Megmelegítem, jó?
- Nem. - De.
Így már könnyebb. Így ki tudok zárni embereket.
Szerintem fele-fele.
Szia, apu! Hogy vagytok?
Megyek dolgozni. Nincs több otthonról dolgozás.
Oké.
Nincsenek lezárások, mint tavasszal.
Egy éve nem láttad a gyerekeket.
- Igen, tudom. - Igen.
Tudom, nem könnyű.
És mi van Zdenkával, apu?
Vagy add őt ide egy kicsit!
- Marvin? - Szia, Zdenka, hallasz?
- Igen! Hogy vagy? - Akkor jó.
Körülvesz itthon a szeretet,
mert amikor hazajövök a városból vagy a munkából, kinyitom az ajtót,
és rám veti magát az egyik gyerek, a másik gyerek és a kutya.
Körbe vagyok rajongva. Nagyon jó.
Hosszú haja van?
Igen.
Oké.
Dolgozom, de durván visszafogtam magam.
Át kell szerveznem az életemet.
Át kell gondolnom az életemet.
Újraértékelem a prioritásokat.
Gondoskodni fogok a gyerekekről.
De írni is akarok, nyilván,
de a gyerekek miatt úgy vagyok vele, hogy nincs időm, nincs időm...
De ezt nem lehet így csinálni, ha mindig elodázom.
Nagyobb szükségük van rám.
Akkor kapod a tesztoszteront?
Kapom, de már február óta
Tizenkét hetente kapok egy szurit a fenekembe.
- Oscar. - Oscar? Oké.
De jól vagyok, emiatt egyáltalán nem kell aggódnod, Zdenka. Jól vagyok.
- Biztos? - Igen.
És anyukád valamennyire megenyhült?
Hát, anyu...
Neki az a szívfájdalma, hogy nem látja az unokáit,
és emiatt talán velem is megengedőbb.
Ezért aztán rám sem gyakorolt olyan nagy nyomást.
A szüleim gyerekkorunkban mindig odafigyeltek a külsőnkre.
Hogy legyen rajtunk tiszta ruha. "Ez illik neked, ezt vedd fel!"
"Engedd ki a hajad, fogd össze! Vegyél fel szoknyát!"
Tízéves korom óta ezt hallottam anyámtól.
"Mozogj, ne zabálj, mert elhízol." Tízéves korom óta ez ment.
Nézd!
Ennek sárga és pöttyös az alja,
ez pedig csíkos, és vékony a szára. Így kell kinéznie.
Ez ehetetlen, ez pedig ehető.
Kicsit más.
Vigyázz! Ne az ujjad felé!
Nikivel beszélgettünk erről, hogy máshogy fogok kinézni.
Kicsit tart attól, milyen leszek szakállal,
és hogy furán fogok-e kinézni, vagy sem.
Szerintem nekik ez onnantól lesz fontos kérdés,
hogy az iskolában, a barátaik, vagy valaki azt érezteti velük,
hogy ez valami furcsa dolog. Nekik attól fogva lesz ez téma.
Már most éhes vagy?
- Egyél, ha akarsz. - Mi van?
Nemrég ettél.
- Mit ettem? - Reggeliztél.
Két órával ezelőtt.
Megnézi a mobilján.
- Majdnem három órája! - Egyél nyugodtan!
Két és fél éve nem voltunk Csehországban.
Vannak aggályaim azt illetően, hogy milyen lesz.
Hogy mit szólnak majd az emberek.
Hol vannak? Tudják, hogy jövünk?
Kopogjunk még egyszer?
Kop-kop-kop.
- Szia, Kubi! - Szia!
Van dinoszauruszod? Tőlem is kapsz egy dinoszauruszt.
Szia!
Szia, Marvin! Végre!
- Végre. - Sziasztok!
Szia!
Vigyázz a kutyára!
Szia, Niki!
- Szia, apu! - Szia!
Ő itt Väja.
- Szia, Väja! - Végre, két év után!
- Kettő? Három? - Az én fejemben már...
Két és fél. Megnézzük a fotókat.
Nézzük a meg a képeket, azokból kiderül.
Azta, ez isteni lesz!
Vagy száz évet álltunk a forgalomban.
Az autópályán mentetek?
Nem. Visszafelé okosabbak voltunk. Vennünk kellett egy második sárkányt.
Csak egyet vettünk, ami nagy hiba volt.
Úgyhogy visszafelé beugrottunk még egy sárkányért.
- Használtátok a Waze-t? - Nem, a Google-t néztem.
Mert a Waze a legjobb.
- Oké. - Akkor igyunk Ivanra!
Jó, akkor ezek szerint Ivanra iszunk.
Ivan!
Egészség!
- Egészség! - Egészség!
- Köszönöm! - Egészség!
Én csak tudni akarom, hogy csak él-e, vagy jó is.
Akkor üdvözöllek köztünk.
Köszönöm!
Már nem vagyok érinthetetlen.
Ez meg micsoda?
- A pólómon? - Igen.
Ez a covidos viccem.
"Give me some space."
Ez az én "tarts távolságot" pólóm.
Jó, nem?
Nem kell bocsánatot kérned, már bent van.
- De túl meleg... - Engedj hideget!
Várj!
Jó.
- Engedd tele! - Neki tele kell.
Nem, ez Kubo innivalója.
- Az a tiéd. - A hideg víz a legjobb.
Jakob.
- Két óra múlva kész lesz. - Tessék!
- Jó? - Hát nem tudom...
Személyesen még nem találkoztam Marvinnal.
Láttam őt képeken, rövid hajjal.
De...
Nem tudom.
Az apja vagyok, és büszke vagyok rá.
Még ha...
apaként sajnos nem voltam végig jelen.
Csak az első hét évben, amíg el nem váltunk.
Elköltöztem.
Úgy érzem, adósa vagyok azért, mert
nem töltöttem vele elég időt.
Nagyon szép kislány volt, de...
azt hiszem, elfogadtam bizonyos bizalmatlansággal,
de nem negatív értelemben.
Mi ez?
Igen. Lehetséges ez?
Vagy nem? Egyszerűen elfogadtam.
Ezzel nem lehet mit kezdeni,
és attól még az ő lányom, illetve most már a fiam.
A kapcsolatunkon ez nem változtat.
Ez a mai napig így volt.
Örülök annak, hogy olyan, amilyen.
Hogy elégedettebb és boldogabb.
Olyan érzés, mintha tegnap találkoztunk volna.
- Két és fél éve nem láttuk egymást. - Annyi azért nincs.
Szerintem de. 2021 van.
2019 ősze.
2019 őszén, és most 2021 ősze van.
Akkor két éve.
A volt feleségem, Marvin édesanyja nehezen fogadta,
de csak egyszer beszéltünk erről.
Arra kért, hogy valahogy lépjek közbe, de én ezt megtagadtam.
Én kissé távolabbról figyeltem őt, hiszen sosem éltünk együtt,
nem láttam őt felnőni,
én csak a gimnazista éveiről tudok nyilatkozni.
És azt kell mondjam, néha az volt az érzésem,
hogy nem volt teljesen boldog.
Nekem is nehezemre esik az előbújás az ismerőseim körében.
Úgy vagyok vele, nem is tudom...
Hogy magyarázzam el kevésbé közelálló embereknek,
hogy ő egy férfi, egy srác...?
Nem tudom. Nincs kedvem belevágni.
Azt gondolom, hogy egyrészt nem értenék meg,
másrészt nem érzem szükségét.
Erről a dombról szánkóztunk le.
Ez az egész építési terület volt, és járda helyett betontömbök voltak.
Gyerekkoromban emiatt sokat álmodtam építkezésekről.
"Nekem sem a hazám," akartam mondani.
De ez nem volt igaz. Nem teljesen.
Megmaradnak a kötelékek és az emlékek.
Mint a marhabélszín, amit vacsorára akartam készíteni neki.
Megmaradnak a kínos helyzetek és megbánások.
Mint amikor ki akarsz ásni egy fát,
de nem sikerül kitépni az összes gyökeret.
Először felmehetnénk arra a fennsíkra. De ahogy akarod.
Hagyom, hogy vezess. Vagy azzal a résszel is beérem.
Megkerüljük. Abban nem fáradunk ki.
Emlékszem, hogy tinikorunkban átmásztunk azon a kerítésen.
Tüzet raktunk fent, és onnan néztük a tűzijátékot.
Azok mi voltunk?
- Együtt éltél Ivannal. - Lakótársak voltunk, igen.
Lakótársak voltunk, és Ivan mindig is
hihetetlenül pozitív ember volt.
Nagyon jó fej volt, soha senkit nem ítélt el,
ami nekem nagyon furcsa volt, mert otthon nálunk mindenen hüledeztek.
Egyrészt rendes srácnak tartottam.
Nekem szörnyen szimpatikus volt, kedveltem.
De azt is éreztem, hogy hiányzik neki valami.
És ő nagyon komolyan gondolta, biztos volt benne, hogy téged akar.
Ivan egy másik szint volt, nálam sokkal kiegyensúlyozottabb volt.
Épp csak elkezdtem a főiskolát, még az alapképzést se fejeztem be.
És Ivannak volt munkája, befejezte a sulit,
egyedül élt, fenntartotta magát, ami nekem nagyon imponált.
Úgy éreztem, hogy téged akart, és ebben biztos is volt.
Nem mintha te lettél volna neki az első, de úgy volt vele, hogy
"Ez egy rendes, igazán jó nő, és ő kell nekem."
Te voltál az első, akit felhívtam a terápia után.
- Emlékszem, hogy elmondtam neked. - Igen?
Ugyanis terápián voltam, ahol a kételyeimről beszélgettünk,
és még mindig nem akartam hangosan kimondani a "transz" szót.
Felhívtalak a terápia után. Gyalog mentem a terapeutámtól,
átvágtam a városon, kilométereket mentem.
Azzal hívtalak fel, hogy "Bára, lehet, hogy transz vagyok."
És nagyon örültem, hogy a 20 perces telefonbeszélgetés alatt
onnan, hogy "aha", eljutottál oda, hogy "nem lesz semmi baj".
Emlékszem, hittem abban, hogy végül minden jól alakul majd.
Keresed, hogy ki vagy valójában,
és ez nem valami játék vagy fázis.
De jó, hogy ezt mondod! Nagyon sokan másképp látták.
Nem mintha ezt így konkrétan kimondanák, hanem...
inkább...
"Mi a cél? Mit akarsz ezzel?"
Amint az ember transz lesz,
anélkül, hogy bármit tenne,
mindenki problémájává válik.
Amint betoppanok valahova, azonnal feszültséget keltek.
- Azonnal. - Hirtelen másvalaki vagy.
- Mert az emberek... - Nem akarnak kínosan viselkedni.
Ez egy ösztön. Be kell őt kategorizálnod:
biztonságos, veszélyes, nő, férfi.
Amint betoppan valaki, a többség szükségét érzi, hogy beskatulyázza.
Nagyon sokan ezt gondolják, és szerintem anyám is,
hogy az, ahogy kinézel, összefügg azzal, hogy mit érzel,
és akik rosszul néznek ki, nem érezhetik magukat jól.
Csak a szép emberek lehetnek boldogok.
Mert őket fogadja el és szereti mindenki, vagyis boldogok.
Én értem, hogy jót akar, de akkor is sajnálom,
hogy annak, aki biológiailag legközelebb áll hozzád,
az anyádnak,
kvázi fontosabb az, hogyan nézel ki,
mint az, hogy békében légy önmagaddal.
Tessék, ezek a sütijeid. Szia, Bára!
- Majd tali. - Szia!
- Köszi szépen! - Én is.
- Találkozunk holnapután. - Csütörtökön.
- Szia! - Szia! Fogd a kutyát!
Nekem mindegy, mit gondolnak az emberek.
Hogy meleg vagyok-e vagy sem.
Ez jobban foglalkoztatja a környezetemet, mint engem.
Hogy miként tekintenek rám.
Számomra ennek annyi jelentősége van, mintha például olasznak néznének.
Nem vagyok az, de teszek rá.
Väja, ereszd!
Várj, várj...
Hahó!
Väja!
Väja, ereszd!
Väja! Nem!
Jakob!
Ma egy különleges vendégünk van. Sok izgalmas emberrel találkoztam.
Ennek és más eseményeknek köszönhetően
dolgozhattam egy írónak, akinek addig még soha, Roe Horvatnak.
Roe felkért, és az első dolog, amit mondott nekem, ez volt:
"Nem biztos, hogy el akarod vállalni ezt a könyvet,"
"mert sok szex van benne, és az előző narrátorom nem mindenre volt vevő,"
"és ez a könyv még messzebb megy."
Egy kisebb projekt volt... Amikor Roe ezt mondta, úgy voltam vele:
"Hol vagyunk, a gimiben? Mutasd, mid van!"
De onnantól fogva...
De nem is szaporítanám a szót, inkább élőben kapcsolom őt.
Szia, Roe! Ez itt a "John Solo's Beard Brigade".
Szia, itt vagyok. Remélem, hallható vagyok.
Igen, hallunk.
Egy kommentáló azon csodálkozott, hogy emellett még dolgoznod kell.
És tudom, mit dolgozol, és hogy rendesen megélsz belőle,
de gondoltál már arra, hogy teljesen átválts az írásra? Tervben van?
- Beadtam a felmondásomat. - Gratulálok!
Mielőtt rátaláltál erre a stílusra,
hány könyvet írtál a "Dirty Mind" előtt?
A "Dirty Mind" a harmadik könyvem.
De utána
még megjelent a "Vanilla Clouds", ami egy klasszikus melegregény.
A "The Other Book" volt az első publikált erotikus regényem.
Utána kell számolnom, de ez volt az ötödik vagy hatodik könyvem.
- Értem. - Nem teljesen biztos. Azt hiszem.
Igen, de...
Igen, ami azt illeti, nagyon felszabadító volt.
Sok írótól hallom azt, hogy
"Sok szexet írok bele, de a szex viszi előre a történetet,"
"a szex maga a cselekmény."
Ha ilyennel találkoztam, általában kiderült, hogy az egész csak pornó.
Amivel az égvilágon semmi gond. Teljesen oké. Az, ami.
Van, akinek ez bejön, és jó pénzt fizetnek azért, hogy felolvassam.
És ez így van jól.
De húztál egy váratlant az "Adam Only"-ban.
Beszéltünk erről, leveleztünk róla, de még egy írótól sem láttam ilyet.
Neked valóban sikerült a szexszel előre vinni a cselekményt,
ráadásul varázslatos módon.
Ahogy leírod a szexet... Fogadok, hogy már szexeltél.
Fantasztikus volt! Szép munka!
Nem olvastam sem előtte, sem azóta hasonlót.
Még nem olvastam hasonló szexjelenetet. Mindent túlszárnyalt.
Honnan merítesz ihletet, amikor írsz?
Nem fogok a szexuális életemről beszélni a kamerába.
Ki van zárva.
"Szeretkezni akarok," mondta.
"De előbb tudni akarom, mit érzel."
Behunytam a szemem, nyugtalanul.
Mire kinyitottam, átadtam magam. Biztonságban voltam.
Itt, a mi kis búvóhelyünkön kiszolgáltathattam magam.
Félve. Várakozva.
Belégzés, kilégzés.
Hálás és élettel teli.
A mosolya vakító volt.
Nézd, ott ehetünk utána. Van virsli és krumplipüré.
Kiírhatták volna, meddig van nyitva a konyha.
Ügyes!
Merre mentél?
Én másfelé megyek.
Ennyi?
Ez jó volt.
Szuper. Ügyes vagy!
Te messzebbre elérsz, ez nem fair.
Támaszkodj rá, úgy!
Igen. Szuper.
Ügyes!
Ha a gyerekeim transzok lennének, tulajdonképpen
remélem, hogy nekik könnyebb dolguk lenne, mint nekem volt.
De...
nem mondanám, hogy ezt kívánom nekik.
Mit csinálhat az ember?
Valószínűleg nem bontanék pezsgőt,
de attól még nincs semmi baj a gyerekkel.
Ha transz, akkor transz, de...
nem a gyereknek kell alkalmazkodnia.
Hú, de kemény vagy!
Nincs semmim.
Ezt kéred?
Tedd le!
Gyere ide!
Viselkedj!
Anyámnak nagyon sokáig nem árultam el, hogy forgatunk.
De legutóbb már normálisan tudtunk róla beszélni.
Anya nem akar szerepelni,
amit tiszteletben tartok, és nem erőltettem.
És úgy érzem, hogy erről most már feszélyezetlenül tudunk beszélni.
Ahogy Marvin most kinéz,
az a határaimat feszegeti.
Ezt a lehetőséget én nem választanám,
de hogy szólhatnék bele más külsejébe? Az abszurd lenne.
De jelenleg különösebben nem zavar Marvin külsője.
Minél jobban haladok a tranzíciómmal,
fel sem merül bennem, hogy ne lennék transz.
Ha belenézek a tükörbe, jól érzem magam a bőrömben,
és magamat látom, nem valaki mást.
Ülsz!
Szépen! Ülj le!
Amikor ideköltöztünk, más emberek voltunk,
és a változásunk a közös élményeink eredménye.
Az ok, amiért együtt vagyunk, még mindig ugyanaz.
Mert szeretjük egymást.
Marvin még semmilyen okot nem adott arra, hogy ne szeressem.
De nem itt.
Nézd, apu talált ott pár fát.
Ivan! Múltkor itt húztad ki. E között a kettő között.
- Ott, jobbra. - Kuba emlékszik rá.
Jó. Kezeket fel! Én se értek hozzá.
- Szuper. - Vegyem el a kötelet?
Nem kell. Csak fel ne akasszam magam.
Tudod, mit? Csináljuk máshogy! Így.
És jöhetsz mellettem.
Az a baj,
hogy remeg az ember lába alatt.
- Gyakorlatilag. - Tudom.
A legelején féltem tőle.
Mit mondjak neki, hogyan mondjam el, mikor mondjam el, és így tovább.
És végül többé-kevésbé Ivan volt az,
akire a legjobban támaszkodhattam.
Nélküle sokkal nehezebb lett volna.
A zsebednél fogva tartalak.
Engedd el! Várj!
Gyere közelebb, hogy beléd kapaszkodhassak.
Leesel.
Valószínűleg. Vagy megpróbáljam így? Tökéletes.
Kicsit hajlítsd be a térded! Hajolj jobban előre!
Fejet fel, és a tenyeredet tartsd magad felé!
Úgy.
Mehetsz. A lábujjhegyeidre helyezd a súlyt!
Játsszunk valamit!
- Én kölcsönadom ezt a füzetet. - Oké.
És írd le öt mondatban, hogyan végződik a történeted Ivannal!
- Muszáj Ivannal? - Igen, a te családoddal.
Hát ez fájdalmas.
Első opció...
Első opció: tengerparti villa, kutya, feltett lábak,
sűrűsödő egészségi problémák,
de még mindig tudunk jókat enni és sétálni a parton.
Szóval...
kellemes, lassan telő, hosszú nyugdíjas évek.
Kettő: apokalipszis, lassú vagy rövid.
Ivannal csapattársak leszünk.
- Mák van a fogaid közt. - Tudom. Kérem!
És még jobb is volt,
mint amikor azt a focimeccset nézted.
Ne merészeld!
Harmadik opció: mindketten új partnerrel,
és meghívjuk egymást a szülinapokra.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB MARVIN ÉS IVAN MÉG MINDIG EGYÜTT VANNAK.
Magyar szöveg: Csémy András Iyuno