Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Jeg har lyst til å elske", sa han.
"Men først vil jeg vite hva du føler."
Jeg kan kanskje takle det, men jeg ville hatet det livet.
Ja! Nosit. Veldig bra!
- Okuliare. - Ja, utmerket!
- Du kan fint lese slovakisk. - Jeg kan ikke lese så godt.
Jo, det kan du. Du er best i svensk, men du kan gjøre det på slovakisk.
Frukt og grønnsaker koster tusen?
Du kan kjøpe så mange Pokémon-kort for det!
Mamma! Hva er det som har skjedd?
Vis meg.
Hva skjedde?
Nå er det nok!
Ha det!
- Er han fastspent? - Ja.
Hva er det for en lastebil?
- En slags tankbil. - Jeg tror det er en kloakkrenser.
Kom igjen, vennen. Kan du løsne beltet selv? Kan du ikke?
- Kom igjen. - Mamma, skal vi løpe-løpe?
Ja, vi skal løpe-løpe.
- Ha det, Kubo. - Si ha det til pappa.
Ha det! Gå nå!
Når er skiftet ditt?
Skiftet mitt? Lørdag.
Ha det, kjære.
Jeg sluttet å bekymre meg for at jeg måtte oppfylle den feminine rollen,
noe jeg hadde gjort hele livet. Jeg er en "han" for kolleger og kunder,
alle vennene mine, naboer og barna deres.
Jeg har pass, og nå er jeg Marvin.
Jeg jobber som grafisk designer, kreativ leder.
Forfatter om natten.
Hei!
- Jeg har det bra. Kaffe? - Går det bra?
- Skal du ha kaffe igjen? - Ja, jeg tar med litt.
- Hei. - Har ikke rukket å hente kaffe.
Det er en flom!
En kaffeflom.
- Har dere endelig klart det? - Ja, men vi brukte ikke...
Hvis vi kan finne den.
"Hvor skulle jeg gå?"
Så...
Jeg har vært gift med Marvin siden 2007.
Det har skjedd en viss endring i Marvins utseende.
Forskjellige klær, annen frisyre og så videre.
Så langt er det bra. For meg er forholdet mitt med Marvin det som betyr noe.
Vi er en god match og passer godt sammen. Vi liker å være sammen.
Tross alt har en del av forholdet vårt
alltid handlet om å løse problemer sammen.
Dessuten er det ikke mye å gjøre med det akkurat nå,
så jeg prøver å være rasjonell.
Jeg må bevise at jeg er mandig nok.
Jeg bør ikke like å lage mat, og jeg bør ikke vaske de sokkene,
noen andre bør gjøre det. Jeg bør klippe plenen og hugge ved.
Fordi jeg må bevise at jeg er en mann.
Og når du er en mann som ikke liker å hugge ved, som liker å lage mat,
og alle sier: "Jøss, liker du å lage mat? Flott!"
Terapeuten min vil le av at jeg innrømmer det, men det er sant.
Jeg har et behov for å være til nytte.
Og så,
mens jeg er til nytte, vil jeg gjøre ting jeg liker.
Og hvis du klarer å finne balansen mellom de to, er det flott.
Jeg liker å skrive.
Jeg prøver å like karakterene mine.
Noen ganger funker det ikke. Da blir det ikke bra.
Jeg må forandre det for å like dem.
Og
jeg vet at boken er god når jeg savner karakterene.
Jeg kan stenge ute alt under den aktiviteten.
Jeg tenker ikke på noe, bare på det jeg skriver eller redigerer.
Og det er som zen-meditasjon.
Du tømmer hodet fullstendig og fokuserer kun på den fiktive verdenen,
den du skaper for deg selv, din ideelle verden. Det er total frihet.
Det er det jeg liker. Det er flott.
"Han var så varm.
Han lå innpakket i det mykeste av tepper, milde hender som beroliget ham ,
berørte brystet, magen og lårene hans og omsluttet ham .
Så godt, så trygt.
Mørkt, men trygt.
Han ble ikke sett, ikke dømt.
Han kunne holde seg flytende der uten å noen gang bes om å gjøre noe annet .
Bare la varmen bli værende."
Jeg begynte å skrive som kvinne, og det fungerte aldri.
Nylig fant jeg tilbake til det jeg skrev da jeg var tidlig i tjueårene.
Det var så merkelig. Ekstremt merkelig.
Den kvinnelige karakteren var så ukvinnelig.
Jeg jobber som psykiater i Sverige.
Når du først jobber innen medisin, er det mer eller mindre for livet.
Jeg kan ikke si at jeg er et geni på mitt felt.
Jeg er en vanlig lege.
Noen ganger går det en alarm. En aggressiv pasient.
Så vi har et alarmsystem her.
Vi har disse knappene, så det ikke skjer noe med noen.
Og jeg er tross alt sjefen, så jeg burde organisere det.
En pasient sendte meg et postkort hver måned.
Med ting som: "Det går bra med meg, drikker tre øl om dagen
og tar tre piller sammen med dem."
Og jeg bare: "Kult."
Og så døde han et år senere.
Han drakk seg i hjel.
Stakkars fyr.
Vi går opp hit.
Her er steinene mine fra Gotland, fossiler.
Og det er fra Some Like It Hot, et bilde av Jack Lemmon fra settet.
Han var kledd slik.
Det er her Kubík skal sove, men det gjør han ikke.
Så nå legger vi inn tilfeldige ting der.
Dette pleide å være Nikols rom, men de bestemte seg for å sove sammen.
Det er et problem for oss. De sovner ikke om kvelden.
Hver kveld og morgen er vi alle fire på badet.
Og total mangel på privatliv, forresten.
Jeg fikk dette håndkleet av Ivan med navnet mitt, Marvin, brodert på.
Da jeg byttet navn, fikk han laget det til meg.
Og her er mitt og Ivans soverom. Vi har nettopp kjøpt ny seng.
Endelig har jeg lagringsplass.
Ser du dette? Huset hans. Hva er det Krokan har her?
- Han spiste den. - Han spiste is.
Hva spiste han? Iskrem. Han spiste en iskrem.
Og så fløy han sin vei.
Barna vil bare ha noen som står dem nær og støtter dem.
Det har ingenting å gjøre med om jeg er mor eller far.
- På grunn av vilt og fugler. - Klára.
- Det er flott. - Og en marihøne.
Jeg har fått diagnosen min.
Jeg har kontaktet en endokrinologisk klinikk for hormonell behandling,
og så har jeg bedt om en mastektomioperasjon.
Jeg var redd for å fortelle Ivan om det.
I verste fall
vil han ikke være i stand til å takle eller klare å være sammen med meg
så snart han begynner å oppfatte meg som en ikke-kvinne.
Det var i...
Sommeren 2003? Ja, jeg tror det. 2002 eller 2003.
2003 i Banská Štiavnica.
Helt oppe ved den lille kirken, mot slutten.
- Du hadde stråhatt og vide bukser. - Det hadde jeg.
Jeg tror du hadde en slags bøttehatt på hodet.
Ja, det hadde jeg.
Jeg vet ikke helt, shorts og sandaler.
- Sandaler og en bøttehatt, ja... - Ja.
Mamma!
Vel...
- Er det Nikol? - Ja, det er Nikol.
Dette er ekte vare.
Hva skjedde så videre? Hva husker du?
Vel...
Da vi flyttet sammen i Brno, var jeg mer eller mindre sikker på
at vi skulle holde sammen.
Og så bestemte vi oss for å flytte til utlandet, det var en stor greie.
Det at Ivan var i stand til å velge hvilket som helst sted på Europakartet
og finne arbeid der,
det var til stor hjelp.
Så vi diskuterte...
- Sover hun? - Er du gal?
Og hva så?
Vi snakker om hvordan vi flyttet til Sverige.
Ja, hvordan vi flyttet. Ja.
Det var min idé.
Marvin ble ferdig med studiene,
og det var ingen plan om å bli ansatt i Tsjekkia.
Jeg var allerede ansatt som spesialist da.
Jeg ville flytte til et annet land
hvor alt var nytt, hvor livet ville være enklere.
Til et liberalt land som var bedre å leve i.
Vi blir mer modne, vi forandrer oss og utvikler oss, men jeg antar...
Det er en naturlig utvikling, ikke sant?
Vi er annerledes enn for 15 år siden,
men det skyldes ikke at jeg er trans. Vet ikke hvordan jeg føler meg senere.
Jeg vet ikke akkurat nå. Og det må være det samme for Ivan.
Men jeg husker en vits du fortalte som var fantastisk.
Jeg var redd for at du en morgen ville våkne ved en hårete stinker,
bli redd og stikke av.
Du sa at du var redd at du ville våkne opp en dag
med halve ansiktet ditt hengende slik. Det var det du var redd for.
Det er helt reelt.
Ja.
Jeg venter og venter...
Jeg venter fortsatt.
Det eneste jeg trenger, er en attest fra legen.
Jeg bestemte meg for lenge siden, men jeg må fortsatt vente.
Jo mer jeg venter, jo mer forbannet blir jeg over at jeg ikke har den muligheten.
Sånn er det: Femti personer må møte deg femti ganger.
Deretter trer komiteen sammen og beslutter
om du er det eller ikke. Og så gir de deg lov eller ikke.
Ser du? Et krabbeskall.
Ja?
Det er beinet hans, ja.
Jeg vet at det snart er over.
Ja. Kubo, vær så snill, ikke rull deg i det.
Vær så snill, gi meg den, så jeg kan gå videre med livet mitt.
Hva er det? Fryser du?
- La meg se. - Det er ikke kaldt.
- Er det ikke det? - Nei.
- Hvorfor er den her? - Nei, sett den i kjøleskapet.
Skal du legge deg?
Majestet ønsker at alle trollmenn,
og til og med hekser, skal komme landet sitt til unnsetning.
Det er obligatorisk oppmøte. Det er...
Hva spiller du?
Er det noen som drar?
Igjen? Edderkoppen igjen?
Og igjen.
"Det var da han innså at han var i ferd med å forelske seg.
Gjennom frykt. Det var ikke noe hyggelig ved følelsen, det var helt sikkert.
Det eneste han kunne forstå av følelsene, var redsel.
For å bli etterlatt,
å ikke bli elsket tilbake, at den andre skulle bli såret."
Mamma vet det ikke.
Mamma vet at jeg skal opereres, men hun vet ikke når.
Hvorfor vil du ikke si det?
Fordi moren min reagerer
ekstremt på dette emnet,
fordi hun ikke er enig i det.
Og til tross for at hun har visst det i over et år,
sier hun at jeg ikke kan være trans,
fordi hun oppdro meg. Hun tror ikke at jeg er trans.
Så alt jeg gjør i forbindelse med overgangen min
er fullstendig meningsløst og selvskadende sett fra hennes ståsted.
Jeg ødelegger rett og slett livet til mannen min og barna, og ekteskapet vårt.
Hei, Marvin. Ring meg når du kan. Jeg vil vite hvordan det gikk.
Hei, Soni.
Det er 23. september 2019.
Klokken fem på ettermiddagen.
Og jeg er...
Sju timer etter operasjonen.
Jeg har det bra.
Det gjør vondt, men...
Som én prosent av det du opplever under en fødsel.
Uansett, jeg...
Denne følelsen er ubeskrivelig.
Det er...
Det er nok uforklarlig.
Jeg var redd jeg ikke ville...
At jeg ikke ville føle lettelse, at jeg ville bli forvirret eller...
Og la meg vise deg.
Vent, jeg skal prøve å sikte kameraet
inn korrekt.
Her.
Kanskje du kan se det.
Du vet...
Jeg føler meg så lettet!
Jeg føler meg utrolig lettet.
Og...
Og tanken på at jeg aldri vil måtte gå gjennom dette igjen,
at det er permanent...
Det er...
Det er ubeskrivelig.
Akkurat nå føler jeg meg helt...
Helt fantastisk!
Har du noen forventninger til det som kommer?
Den delen av kroppen hans som forandrer seg,
vi ble enige om tidligere
at jeg ikke vil røre den lenger,
og at jeg ikke vil...
Jeg vil unngå den litt.
Jeg vet ikke hva som forventes av meg. Hvordan skal jeg føle meg?
- Ikke bit i den. - Jo da.
Ja, det stemmer.
Akkurat sånn. Så tar du denne, se.
- Du åpner den slik. - Jeg vil åpne denne.
Ser du? Du kan lage stjerner på denne måten.
Vel, her er det det samme.
- Får jeg? - Som dette?
Pappa!
Niki, vil du også sykle?
Skyt, Kubo! Fint.
- Hva er det? - Et stygt monster. Se opp!
Vi kommer til å dø her!
Nei da, Kubo! Vi har mange liv.
- De ødelegger flyet vårt. - Nei, det gjør de ikke.
- En gigantisk robot! - Du dramatiserer det med vilje.
Ja, det gjør han.
- Vil du kjøre, Kubo? - Ja.
- De har omringet oss! - Pokker ta! Kom igjen!
- Du klarer det! - Skyt!
- Noen må være der. - Bare slå den!
Bare slå den. Kom igjen!
Jeg vil ta testosteron. Jeg ser frem til de fysiske endringene,
til å se meg i speilet og se den samme meg som jeg ser i hodet mitt.
Den meg jeg ser når jeg ser inn i meg selv.
Vi er så nærme!
Egentlig ikke, Kubo. Motoren vår er ødelagt.
Men ikke vær redd...
- Dette er joggebuksene dine, ikke sant? - Ja.
Så legg dem bort.
- Ja? - Jeg vil ha pannekaker.
- Vil du ha pannekaker? - Ja. Først.
Først? Ikke først, for du ville ikke spist risen.
Jeg vil...
Jeg vil ha pannekaker.
Du må spise litt mer ris og kjøtt først, ok?
Sånn, ja. Akkurat slik.
Et stykke av dette og litt ris til.
Pappa spiser resten. Det er bare en liten bit kjøtt der.
Alt i orden, Kubi?
Når det gjelder ting som er knyttet til morsrollen,
fødsel, amming, graviditet, alt det...
Jeg ville ha barn, det var derfor jeg gjorde det. Men selve følelsen var...
Jeg er glad for å ha kroppen min tilbake.
Her.
Jeg tror ikke at testosteron umiddelbart vil løse alle problemer.
Her...
Her!
Hei, Soni, jeg har lite batteri. Så bare raskt.
Jeg har tatt sprøyten.
Min første.
Testosteronet.
Jeg er på vei til jobb. Jeg har vondt i rumpa.
Jeg målte bicepsene mine på venterommet, i tilfelle en allergisk reaksjon.
De har ikke vokst enda.
Jeg må visst begynne å trene, som en normal person.
Nå må jeg ta vare på meg selv,
fokusere på livet mitt, så jeg får fred, og barna har det bra,
og fortsette som vanlig.
Hele samfunnet dreier seg om sex.
Alle historiene, bøkene, musikken og filmene,
klær, til og med mat, skoler og arbeidsplasser.
Alt koker ned til paring og forplantning.
Men vi kaller det edle ting
som å finne lykken, sette familien først,
redde barna, romantikken og alt det der.
Jeg vet ikke om Ivan venter på å se
hvordan det kommer til å gå, eller om han ikke bryr seg.
Så langt ser det ikke ut til at han bryr seg.
Vi har lagt for mye ved der.
- Har du kaffe? - Ja, det har jeg. Vil du ha litt?
- Ja. - Har du te også?
- Jeg har ikke det. Har vi te? - Nei.
- Vi har bare vann. - Diskriminering!
Vær så god, sjef. Ta litt salat!
Herregud! Det brenner!
Mamma, det er vått!
- Er den enorm? - Den er enorm!
Nå må vi vente til den brenner ned.
Kubo, du blir alltid sint. Skjønner du? Sånn her.
- Er det allerede gjort? - Ikke ennå.
Nei! Jeg skal brenne den. Det er min tur.
Nå brenner den.
De ga meg ikke noe øl, så jeg drikker vann.
Hva er poenget uten øl?
Når jeg prøver å tvinge ham til å uttrykke seg,
ender det som regel med at han sier at han ikke vet.
Hittil har han ikke noe imot det og vet ikke om han vil få det.
Mamma, jeg er her.
Hei, Kubo. Skal du hoppe?
Det er flott.
På jobben omtaler jeg Marvin som en mann.
Men
jeg har ikke forklart det til alle i detalj.
Det kommer med tiden.
Hei.
Kan du høre meg? Bra. Jeg er på vei hjem.
Bør jeg kjøpe noe?
Jo da, vi har mat.
Vi har mat. Det er det viktigste.
Jeg ble født som Mary Patterson,
men så giftet jeg meg og tok min manns navn,
nå er jeg Neil Patterson.
Jeg sa: "Hvis Gud elsker meg, har han en merkelig måte å vise det på."
- Hva? - Han holder bare én ball.
Og? Er det bare én?
Han løper rundt med én ball.
Han sier: "Hun vil at jeg skal bryte av", og har én ball. Og to hvite.
...veldreid rumpe.
Ja, hun har en fin rumpe, ikke sant?
Ja. Saken er, Rufus, gamle speider,
at du skal gifte deg og så...
Jeg kan ikke kontrollere hva han føler eller ikke føler.
Det ordner seg på et vis.
De fleste av vennene våre har slått opp, eller kommer til å gjøre det.
"Konfliktfylt var ikke et riktig nok ord for å beskrive det .
Jeg følte meg fullstendig overkjørt.
Jeg var en hjelpeløs observatør, og alt jeg skulle ha kontroll over
bare stormet videre inn i det ukjente kaoset
og slepte den forslåtte kroppen min etter meg."
Om jeg ikke hadde gjort disse endringene, ville jeg hatt det forferdelig.
Jeg ville ikke reddet noen med min "uselviske handling".
Hei, Soni. I dag er det 1. august 2020.
Ivan bygger et gjerde hjemme,
barna gjør håndarbeid,
og jeg skal ut og drikke med Juraj.
Og denne datoen er viktig. Jeg måtte barbere meg for første gang.
Ikke fordi jeg hadde en betydelig bart,
men de tre hårene på haken min
og de grå hårene under leppen begynte å se latterlige ut.
Så jeg er nybarbert, og jeg skal ut og drikke med en venn.
Når du skåler,
se alle i øynene, ellers får du sjuårskløe.
Det er for sent for det.
- Skål. - Er det vodka?
Nei.
- Hei. - Skål.
For god helse.
Når du begynner å ta testosteron, sier alle at du vil stinke,
svette og få forferdelig kviser. Du vil få alle disse truslene.
Og ja, jeg har et par kviser, men det er ikke noe forferdelig.
Jeg var redd for at det skulle bli verre.
Han begynte å snorke.
Litt. Jeg stoppet, og han begynte.
Hvis Marvin har store bivirkninger, eller hva som er bivirkninger for meg,
eller transformasjonen
er for stor,
eller jeg føler fysisk og følelsesmessig ubehag,
da må vi snakke om det
for å se om det er mulig å bremse prosessen.
I en ideell verden ville jeg ha blitt født mann.
Med alle de fysiologiske egenskaper som følger med.
Men...
Jeg vet ikke helt. I så måte er jeg realist.
Som...
Selvsagt blir jeg glad for å ha et fullvokst skjegg. Det blir kult.
Det vil jeg ha.
Kan du forestille deg at du om et år sitter her med den skjeggete Marvin?
Jeg kan ikke forestille meg min følelsesmessige reaksjon.
Jeg kan egentlig ikke definere det.
Hvordan skal jeg akseptere dette, eller bør jeg ikke gjøre det?
Spiller det noen rolle?
I det øyeblikket jeg får inntrykk av
at Ivan ser på meg som et kompromiss eller en som ikke er attraktiv,
fordi han må tenke på barna, slår jeg opp med ham.
Det er sikkert.
Hvis jeg føler at noen er med meg selv om de ikke vil ha meg,
vil jeg ikke være sammen med ham.
Det tror jeg ingen ville vært.
Det finnes mennesker som endrer utseende på grunn av alder, vekt eller sykdom.
Vi har ikke diskutert det i det siste. Kanskje vi bør det. Jeg vet ikke.
"Den lille, forkrøplede, utmattede skapningen
som sparket og skrek inni meg nå,
han slo rundt seg så voldsomt at jeg fikk blåmerker innvendig.
Var det den håpefulle, romcom-elskende idealisten?
Jeg var sikker på at jeg hadde klart å kvele ham til døde.
Nå ville han ut, og han ville at jeg skulle håpe."
Vel.
Når jeg snakker med folk
om hvordan overgangen går,
forventer alle at jeg skal si
at det største problemet må være forholdet vårt.
Og til en viss grad har forventningene påvirket meg.
Og jeg forventer det også.
Men...
...jeg tror ikke vi har noen større problemer i forholdet vårt
enn de fleste av våre venner og jevnaldrende
som har vært sammen i femten eller sytten år.
Forholdet vårt handler ikke bare om denne ene tingen.
Vi har barn, hus og jobb.
Ting utvikler seg.
Vi håndterer ting vi ikke kunne ha forestilt oss for et par år siden.
Ting som var problemer på den tiden,
er ikke noe problem nå.
Du hjalp meg mye med foreldrene mine.
Fra å støtte meg når jeg var trist
til å ta over under de forferdelige telefonsamtalene med dem.
La oss dra på ferie uten barna.
Ja, det kan vi gjøre.
Vi snakket om det.
Når Kubo er femten år,
kan vi dra på ferie uten barn,
hvis vi stoler på dem til en viss grad.
Det kan være problematisk å reise.
Du har et annet kjønn enn det som står i passet.
Noen land kan være problematiske.
Noen er allerede et problem.
Så vi drar ikke til Iran.
Ville vi gjort det?
- Ikke nå lenger. - Ikke nå lenger.
Noen land vil alltid være problematiske.
Kubo, jeg varmer opp middagen fra i går, ok? Se her.
- Er det en jente? - Ok?
- Nei. - Det er ikke en jente.
Greit. Jeg skal varme den opp for deg, ok?
- Nei. - Ja.
Det er bedre. Nå kan jeg utelukke noen figurer.
Jeg tror det er fifty-fifty.
Hei, pappa! Hvordan står det til?
Jeg skal på jobb. Ikke mer hjemmekontor.
Ok.
Ingen nedstengning, slik det var i vår.
Du har ikke sett barna på et år.
- Jeg vet det. - Ja.
Jeg vet at det er vanskelig.
Hvordan har Zdenka det, pappa?
Eller gi henne telefonen.
- Marvin? - Hei, Zdenka, hører du meg?
- Ja! Hvordan står det til? - Bra.
Jeg får så mye kjærlighet her nå!
Når jeg kommer hjem, eller når jeg åpner døren,
klemmer den ene ungen meg, så den andre, og så hunden!
Jeg er så elsket, det er fantastisk.
Har hun langt hår?
Jepp!
Ok.
Ja, jeg jobber, men jeg trapper ned.
Jeg må omorganisere livet mitt.
Tenke over livet mitt på nytt.
Revurdere prioriteringene mine.
Jeg tar meg av barna.
Og skriver også, selvfølgelig.
Men jeg ender opp med å ha mindre og mindre tid til barna.
Jeg utsetter det alltid til senere. Jeg kan ikke gjøre det lenger.
De trenger meg mer.
Du tar testosteron, ikke sant?
Ja, jeg tar det. Siden februar.
En gang hver tolvte uke får jeg en sprøyte i rumpa.
- Oscar. - Oscar? Ja vel.
Men det går bra. Ikke vær redd, Zdenka. Jeg har det bra.
- Ja? - Ja.
Har moren din endret mening på noe vis?
Du vet, mamma...
Hun er lei seg for at hun ikke får se barnebarna,
så det har gjort holdningen hennes til meg mildere.
Hun legger ikke så mye press på meg lenger.
Foreldrene mine var nøye på hvordan vi så ut som barn.
At vi var pent kledd. Dette kler deg, ta på deg dette.
Slipp ned håret, sett det opp. Ta på deg et skjørt.
Det har jeg lært av moren min fra jeg var ti år.
Så "tren, ikke spis for mye, da blir du feit" har jeg hørt fra da.
Se her.
Denne her er prikkete og gul,
og denne er stripete og har en tynn stilk, ok?
Denne er ikke spiselig. Og denne er det.
De er litt ulike.
Forsiktig. Ikke gjør det mot fingrene.
Niki sa at utseendet mitt vil endre seg, og at hun er nervøs for det,
om jeg skal ha skjegg, og om det kommer til å se rart ut.
For dem begynner det å bli et problem
når noen på skolen, venner eller en fremmed får dem til å føle
at det er noe rart. Da blir det et problem for dem.
Er du allerede sulten?
- Spis, jeg stopper deg ikke. - Hva?
Du har nettopp spist.
- Hva har jeg spist? - En hel frokost.
For to timer siden.
Han sjekker det i appen sin.
- Nesten tre timer siden! - Spis. Samme det.
Vi har ikke vært i Tsjekkia på to og et halvt år.
Jeg er bekymret for hvordan det kommer til å bli.
Hvordan folk vil reagere.
Hvor er de? Vet de at vi kommer?
Skal vi banke på igjen?
Bank, bank, bank.
- Hei, Kubi. - Hei!
Har du en dinosaur? Jeg har også en til deg.
Hei.
Hei, Marvin, endelig!
- Endelig. - Hallo.
Hei.
Pass på hunden!
Hei, Niki!
- Hei, pappa. - Hei.
Dette er Väja.
- Hei, Väja. - Endelig. Etter to år!
- To? Tre? - Jeg har alt lukket den...
To og et halvt. La oss sjekke. Vi kan se på bildene.
La oss ta en titt på bildene, så får vi vite det.
Jøss, det kommer til å bli flott.
Vi må ha tilbrakt hundre år i trafikken.
Tok dere motorveien?
Nei. På vei tilbake visste vi bedre. Vi måtte kjøpe en ny drage.
Vi kjøpte bare én, og det var en stor feil.
Så vi bestemte oss for å kjøpe en til.
- Bruker du Waze? - Nei, jeg brukte Google Maps.
For Waze er best.
- Ok. - Skal vi skåle for Ivan?
Ja, la oss skåle for Ivan.
Ivan!
Skål.
- Skål. - Skål.
- Takk. - Skål.
Jeg vil bare vite om den er levende og har det bra.
La meg ønske deg velkommen.
Takk!
Jeg er ikke uangripelig lenger.
Hva er det der?
- På skjorta mi? - Ja.
Min covid-vits.
"Gi meg litt plass."
Det er min personlige "hold avstand"-t-skjorte.
Bra, ikke sant?
Ikke be om unnskyldning. Hun er inne.
- Men det er for varmt... - Kaldt er bedre.
Vent litt.
Ok...
- Fyll glasset ditt. - Hun må ha fullt.
Nei, dette er Kubos vann.
- Det er ditt. - Kaldt vann er det beste.
Jakob.
- Den er klar om to timer. - Her.
- Er alt i orden? - Vet ikke.
Jeg hadde ikke sett Marvin personlig før nå.
Jeg så ham på bilder, med kort hår.
Ja, men...
Jeg vet ikke.
Jeg er far, og det er jeg stolt av.
Selv om...
Dessverre har jeg ikke vært far på heltid.
Jeg var bare til stede de første sju årene før vi slo opp.
Jeg flyttet bort.
Jeg føler jeg står i gjeld
fordi jeg ikke har brukt
nok tid med ham eller henne.
Hun var veldig pen som barn. En pen jente, men...
Jeg tror jeg aksepterte det med en viss mistillit,
men ikke på en negativ måte.
Hva er dette?
Er det mulig?
Eller ikke? Så jeg bare aksepterte det.
Det er som det er, og jeg kan ikke gjøre noe med det uansett.
Det er datteren min. Nå, sønn.
Forholdet vårt er det samme.
Slik har det alltid vært.
Jeg er glad for å se hvordan det går med henne nå. Eller han.
At han er mer tilfreds og lykkeligere.
Det føles som om vi så hverandre så sent som i går.
- Det er to og et halvt år siden. - Absolutt ikke.
Jeg tror ikke det. Det er 2021.
Høsten 2019.
Høsten 2019 og høsten 2021.
Det har altså gått to år.
Eksen min, Marvins mor, tok det negativt,
men vi snakket bare om det én gang.
Hun ba meg om å gripe inn på en eller annen måte, men jeg nektet.
Jeg kjente henne ikke da hun vokste opp.
Så jeg hadde mer avstand.
Jeg kan bare snakke om sene tenår.
Og jeg har alltid tenkt
at hun ikke var helt fornøyd.
Selv har jeg vanskelig for å fortelle vennen min om at hun kom ut.
Jeg tror på en måte
at å forklare til folk vi ikke har et nært forhold til
at han er en mann, en gutt...
Jeg vet ikke. Jeg har ikke lyst til å gjøre det.
Jeg tror ikke de ville forstått det.
Og det er uansett ikke nødvendig.
Vi pleide å ake ned denne bakken som barn.
Alt dette pleide å være en byggeplass.
Det var ingen stier, bare betongplater.
Som barn hadde jeg drømmer om byggeplasser.
"'Det er ikke mitt land heller', hadde jeg lyst til å si.
Men det var ikke helt sant.
Det ville alltid være bånd og minner.
Som mørbradbiffen jeg ville lage til middag til ham.
Det vil alltid være forlegenhet og anger.
Som når du prøver å grave ut et tre
og aldri klarer å få ut alle røttene."
Jeg tenkte vi kunne gå mot toppen av åsen først. Men uansett.
Jeg lar deg lede an. Vi kan bare gå bort hit.
La oss gå rundt. Da blir vi ikke så slitne.
Jeg husker da vi var tenåringer, da pleide vi å klatre over gjerdet.
Vi pleide å lage bål og så på fyrverkeriet der.
Var det oss?
- Du bodde sammen med Ivan. - Vi var romkamerater, ja.
Og Ivan var på en måte
en utrolig positiv person.
Han var en superkul fyr, og han dømte aldri noen.
Det var nytt for meg. I familien min dømte alle hele tiden.
På den ene siden var han en hyggelig fyr.
Jeg likte ham veldig godt.
Men jeg følte også at noe manglet.
Han tok det veldig alvorlig, han ville ha deg og var sikker på det.
Ivan var på et helt annet nivå. Mye mer stabil enn meg.
Jeg hadde akkurat begynt på college. Hadde ikke fullført bacheloren.
Ivan var ferdig med studiene og hadde en jobb.
Han bodde alene og tok vare på seg selv, noe som tiltrakk meg.
Han ville ha deg. Det var han sikker på.
Ikke at du var den eneste for ham, han var mer som:
"Hun er en god kvinne, en flott kvinne, og det er henne jeg vil ha."
Jeg ringte deg rett etter psykoterapien.
- Jeg husker at jeg sa det til deg. - Ja vel?
Jeg forlot terapien, der jeg hadde snakket om tvilen min.
Jeg ville fortsatt ikke si ordet "trans" høyt.
Og jeg ringte deg.
Jeg gikk gjennom byen, flere kilometer til fots,
og jeg sa: "Bára, jeg er sannsynligvis trans!"
Det som gjorde meg glad, var at i løpet av den tjue minutter lange samtalen,
gikk du fra "å" til "det kommer til å gå bra!"
Jeg husker at jeg innerst inne visste jeg at det ville gå bra.
Du søker etter ditt sanne jeg.
Det er ikke en lek eller en fase.
Det er så flott at du sier dette. For det er akkurat det jeg ofte hører.
Ikke at de sier at det er en fase,
mer som:
"Hva er målet her? Hva er greia di?"
Når noen er trans, uten å gjøre noe som helst,
blir de alles problem.
Når jeg går et sted, skaper jeg umiddelbart ubehag.
- Øyeblikkelig. - Plutselig er du annerledes.
- Fordi folk... - Ingen vil være pinlige.
Det er et instinkt. Du må definere personen. Trygg, farlig. Kvinne, mann.
De fleste føler et behov for å sette en merkelapp på en ny person.
Mange føler det slik, inkludert moren min.
Hun tror at hvordan du ser ut henger sammen med hvordan du føler deg,
og at folk som ser dårlige ut ikke kan føle seg bra.
Og bare vakre mennesker er lykkelige.
De er akseptert og elsket av alle. De lykkelige.
Jeg forstår den gode intensjonen, men jeg er lei meg
for at en person som biologisk sett står deg nærmest,
moren din,
synes det er viktigere hvordan du ser ut
enn om du er i harmoni med den du er.
Ja, her er kjeksene dine. Ha det, Bára.
- Vi ses snart. - Ha det.
- Tusen takk. - I like måte.
- Vi ses i overmorgen. - På torsdag.
- Ha det. - Ha det, hold hunden.
Jeg bryr meg ikke om hva andre mener.
Om jeg er homofil eller ikke.
Det er et større problem for andre enn det er for meg.
Hvordan jeg blir oppfattet.
Det er like viktig for meg som om de trodde at jeg var italiener.
Jeg er ikke det, men jeg bryr meg ikke.
Slipp den.
Vent.
Hallo.
Väja.
Slipp den.
Väja! Nei!
Jakob!
I dag har vi en helt spesiell gjest. Jeg har møtt mange kule mennesker.
Som følge av dette og noen andre hendelser i livet mitt,
fikk jeg jobbe for en forfatter jeg aldri hadde jobbet for før, Roe Horvat.
Roe ansatte meg, og det første Roe sa var:
"Jeg vet ikke om du vil lese inn denne boken,
det er mye sex, og min forrige forteller var ikke helt med på det.
Litt, men ikke så mye som vi skal med denne boken."
Det var et lite prosjekt der jeg, da Roe sa det, tenkte:
"Kom igjen, hva er dette, videregående? Hva har du?"
Men det fortsatte derfra...
Uten mer fra meg, bytter jeg over, så gjør vi dette live.
Hei, Roe, står til? Velkommen til John Solo's Beer Brigade !
Jeg er her. Jeg håper jeg er hørbar.
Jepp. Vi kan høre deg.
Noen sa de var overrasket over at du hadde en vanlig jobb.
Og jeg vet faktisk hva du gjør og at du tjener gode penger på det.
Har du vurdert å skrive på heltid? Har du det på agendaen eller ikke?
Jeg har sagt opp.
Gratulerer! Så da du begynte med denne skrivestilen,
hvor mange bøker skrev du før du kom til Dirty Mind ?
Dirty Mind var faktisk min tredje bok.
Men etter det,
har jeg utgitt Vanilla Clouds , som er en klassisk homofil romanse.
The Other Book var den første som ble utgitt som erotikk.
Og jeg tror det var femte eller sjette bok.
- Ja. - Jeg er ikke helt sikker. Jeg tror det.
Ja, men...
Ja, det var faktisk veldig befriende.
Mange forfattere sier:
"Jeg liker å skrive mye sex, men det bringer historien videre,
sexen er handlingen."
For meg, når jeg har sett det tidligere, var det som regel porno.
Og det er ikke noe galt i det. Det er helt greit. Det er som det er.
Noen liker det og betaler meg godt for å lese det, og det er helt greit.
Du gjorde noe annerledes i Adam Only . Vi har snakket om dette privat,
men jeg har aldri sett en forfatter gjøre som deg.
Du utviklet faktisk handlingen med sex og på en magisk måte.
Dine beskrivelser av sex... Jeg vedder på at du har hatt sex før.
Utrolig, kompis! Bra jobba!
Har aldri lest noe sånt, verken før eller siden.
Jeg har aldri lest slike sexscener i mitt liv. Det gikk over streken.
Marvin, hva inspirerer deg når du skriver?
Jeg vil ikke snakke om sexlivet mitt foran kamera.
Aldri i livet.
"Jeg har lyst til å elske", sa han.
"Men først vil jeg vite hva du føler.
Jeg lukket øynene, overveldet.
Da jeg åpnet dem igjen, slapp jeg taket. Jeg var trygg.
Her i vårt lille gjemmested kunne jeg være sårbar.
Redd. Håpefull.
Pust inn, pust ut.
Takknemlig og i live.
Smilet hans var blendende."
Vi kan spise der etterpå. De har pølser med potetmos.
De bør ha oppslag om kjøkkenets åpningstider.
Bra!
Hvor ble det av deg?
Jeg velger en annen vei.
Er det alt?
Det var bra.
Flott. Bra!
Du kan nå lenger, det er ikke rettferdig.
Len deg på den. Ja, akkurat slik.
Ja. Fantastisk!
Flott!
Hvis barna mine blir transpersoner, håper jeg
det blir lettere for dem enn det var for meg.
Men...
...jeg kan ikke si at jeg håper at det vil skje.
Men hva kan du gjøre?
Jeg ville ikke åpnet champagne,
men det er ikke noe galt med barnet.
Hvis de er trans, er de trans.
Det er ikke barnet som skal tilpasse seg.
Ja, du er så tøff.
Jeg har ingen.
Vil du ha denne?
Slipp den.
Kom hit.
Oppfør deg!
Lenge visste ikke moren min at vi spilte inn denne filmen.
Men sist gang snakket vi uformelt om det.
Moren min ønsket ikke å delta. Det respekterte jeg og presset ikke på.
Nå kan vi snakke om det uten at det blir pinlig.
Slik Marvin ser ut nå, er på grensen av hva jeg tåler.
Jeg ville ikke valgt dette alternativet.
Men hvordan kan jeg bestemme hvordan noen andre skal se ut?
Det er helt absurd, men det er greit som Marvin ser ut nå.
Jo lenger jeg er i overgangen, jo mindre tenker jeg på...
Jeg tror faktisk ikke at jeg ikke er trans.
Jeg ser meg selv i speilet, og jeg føler meg bra, jeg ser bra ut.
Det er fortsatt meg, ikke noen andre.
Sitt ned.
Kom igjen, da.
Sett deg ned.
Da vi kom hit, var vi annerledes,
og endringen er et resultat av våre erfaringer.
Grunnen til at vi er sammen, er fortsatt den samme.
Fordi vi elsker hverandre.
Så langt har Marvin ikke gitt meg noen grunn til å slutte å elske ham.
Men ikke her.
Se! Pappa fant noen trær der.
Ivan? Sist gang gjorde du det her, mellom disse to.
- Til høyre. - Kubo husker det.
Ok, opp med hendene. Jeg vet heller ikke hvordan man gjør det.
- Flott. - Skal jeg fjerne tauet?
Nei, det går bra, så lenge jeg ikke henger meg i det.
Vet du hva? Jeg trenger det på en annen måte. Sånn.
Og du kan gå ved siden av meg.
Problemet er
at det rister under føttene dine.
- Teknisk sett. - Jeg vet det.
I begynnelsen var jeg redd.
Hva og hvordan du skal si det, når du skal si det, og så videre.
Og så var det Ivan
som var den mest støttende.
Uten ham ville det vært vanskeligere.
Jeg skal holde deg i lommen.
Nei, ikke!
Kom nærmere, så jeg kan ta tak i deg.
Du kommer til å falle!
Ja, sannsynligvis. Eller jeg kan gjøre det slik. Perfekt.
Bøy knærne og hold kroppen fremover.
Opp med øynene og håndflatene vendt innover.
Sånn.
Og gå. Mer på tærne.
La oss leke en lek.
- Jeg skal gi deg denne notatboken. - Ok.
Og du skriver i fem setninger hvordan historien din med Ivan vil ende.
- Må det være med Ivan? - Ja, familien din.
Ok, dette er smertefullt.
Alternativ nummer én.
En villa ved havet, en hund, føttene opp, helseproblemene våre hoper seg opp,
men vi kan fortsatt spise godt og gå turer på stranden.
Så en behagelig, langsom og lang pensjonisttilværelse.
Nummer to: Apokalypsen. Sakte eller raskt.
Ivan og jeg blir lagkamerater.
- Du har valmuefrø mellom tennene. - Jeg vet det. Gi meg den.
Og det var enda bedre
da du så på fotballkampen.
Du våger ikke!
Alternativ nummer tre.
Hver av oss med en ny partner,
inviterer hverandre til bursdagsselskaper.
ETT ÅR SENERE ER MARVIN OG IVAN FORTSATT SAMMEN
Tekst: Susanne Høyersten plint.com