Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Omluvila jsem se.
Omlouvám se, Renne!
To mě budeš trestat už navždy?
Fakt? Proboha.
- To je tak smutný. - Nechalas mě tam.
Já vím. Myslela jsem, že jsi vedle mě.
- Ale nebyl jsem. - Já vím.
- Byl jsem v obchodě. - Já vím.
Nějaká stará paní se ptala, jestli jsem se ztratil. Řekl jsem ne,
ale pořád se ptala a její dech smrděl jako baterky.
Tužkový?
Renne?
Moc se omlouvám. Tohle už se nikdy nestane.
- Slibuješ? - Malíček.
Už tě nikdy nenechám v obchodě.
- Nikdy mě neopustíš? - Nikdy tě neopustím.
- Na sto procent? - Na sto procent.
Dobře.
Nikdy tě neopustím.
Slibuju.
Renne, zemřela.
Tady Davis. Jo.
Dobře. Cleveland. Přeji příjemný let.
- Dobře. - Další, prosím.
Ahoj, to jsem zase já.
Chci tě stihnout před odletem.
Je tady zmatek, takže potřebuju pomoc.
Ahoj, Renne, tady Kevin. Mám nápad.
Chci z tebe udělat vedoucího.
Je to velký krok. Dám ti pár dnů na rozmyšlenou.
Pak ti zavolám.
Ahoj, tady táta.
Sleduju tvůj let,
kdybys nakonec chtěl vyzvednout. Jsem rád, že se vracíš domů.
Vidíš tam něco?
- Prosím? - Vidíš něco?
- Ne. - Škoda.
Doufala jsem v ufony nebo roboty nebo robotické ufony.
Chápeš?
Mě uklidnilo, že tam nic není.
Ty doufáš v klidný let
a já s fobií z létání doufám,
že prožiju film od Michaela Baye.
- Který film od Michaela Baye? - Con Air.
Páni. Ten ale myslím nerežíroval.
Dobře. Ale je to skvělý film.
Con Air je skvělý film?
Všechny akčňáky z 90. let jsou skvělý.
- Takže se bojíš létání? - Ano.
Myslíš, že všechny akční filmy z 90. let jsou skvělý?
- Samozřejmě. - Zatím to jde moc dobře.
- Ale já nevím nic o tobě. - Ptej se.
Toho budeš litovat. Mám milion otázek.
Dobrá. Co posloucháš za hudbu?
Psi, nebo tuhle konverzaci rovnou ukončíme?
A kde pracuješ? Je Cleveland tvá cílová destinace?
Pocházíš odtamtud? A jak se jmenuješ?
Vezmu to popořadě.
Smutný britský pop. Psi, samozřejmě. Mám je radši než lidi.
Jsem spisovatel. Narodil jsem se a vyrůstal v Clevelandu.
A jmenuju se Renn.
Teď ty.
- Nejsem z Clevelandu. - Dobře.
Letím tam na pracovní konferenci. Jmenuju se Zoey.
Vstřebáváš naše krásné počasí.
- Jo. Tohle je na nic. - Jo.
Jo.
- Volá žena? - Ne, sestra.
Přijel jsi za rodinou?
Jo. Tak nějak...
- Dobře. - Ne úplně.
Vyhýbavá odpověď.
Teď mám milion dalších otázek, ale...
už tady mám auto, takže...
Hele, jsi ve městě nová,
takže jestli chceš doporučit restauraci...
- Chceš... Teda nemusíme. - Ne. Dej mi telefon.
- Dobře. - Jo.
- Nikdy nevím, jak se zeptat. - Ne, udělal jsi to fikaně.
- Jo. - Jo.
- Hrozně. - Tady máš.
Tak zatím.
Mohl byste jet oklikou?
- Cože? - Oklikou?
- Jestli nevadí. - To je divný požadavek.
Bude to drahé, ale klidně.
- Když mi dáte pět hvězdiček. - Díky.
- Co? - Ukaž ruce.
- Mami, ukradla jsi tu kávovou lžičku? - Jakou lžičku?
Tu, o kterou jsi poprosila servírku,
i když sis neobjednala kafe.
- Jo tuhle. - Jo.
Co je s ní?
Nemůžeš krást lžičky z restaurací.
- Počítají s tím. - Cože?
- Mají zásoby. - Co to podíváš?
Vlastně jsou rádi, když je ukradneš.
- Jsou rádi? - Jo.
Proč jsou rádi?
Chtějí, aby se kradly. Mají jich moc.
- Aha. - Jo.
Nemají místo.
Teď už to dává smysl.
Jsi jako lžičkový Robin Hood.
- Jo. - No...
Jsi kleptomanka. Nevím, co na to říct.
Jsi šílená.
- Zase sis nakradla plno věcí. - Je to jen lžička.
Úsměv. Moje matka je kriminálnice. Tak jdeme.
POVÍDKY – LITERÁRNÍ SOUTĚŽ
Jo. Moment. Jo?
- Ahoj. - Ahoj. Neslyšela jsem tě přijít.
Jo, zrovna jsem dorazil. Cesta z letiště trvala věčnost.
Přijela bych pro tebe.
- Máš toho hodně... - Táta pro tebe chtěl přijet.
Leigh, jsem v pohodě. Jsem tady.
- Takže... - Dobře.
- Jsi v pohodě? - Cože?
Jsi v pohodě?
Jo. V klidu.
- Dobře, nechám tě se zabydlet. - Jo.
- Jen si... - Jo.
Měli bychom zítra vyrazit v devět.
Musíme zařídit hodně věcí. Takže v devět.
- V devět. Dobře. - Dobře.
- Jsem ráda, že jsi doma. - Rád tě vidím.
Co to melu?
Tam není. Dobrej chlast jsem přesunul.
Vyzvedl bych tě na letišti.
- Já vím. - Rád jezdíš oklikou.
Tak jak je?
Jo, v pohodě.
- Co ty? - Jak mi je?
Tati, byli jste svoji 15 let.
O mě se nestrachuj. Zaměřme se na tebe. Co práce?
Co tvůj byt?
Je to... Ne, je to v pohodě. Co se děje?
Co?
Zklamal jsem tě.
- Proč myslíš? - Zklamal jsem tě.
- Nezklamal. - Ale jo.
Měl bych říct něco, co tě utěší, něco hlubokého.
- Jako co? - Nevím. Třeba citovat Thoreaua.
Nebo jinýho spisovatele.
- Ten psal o lese. - Jo. Chodil k jezírku.
- Proč bys ho citoval? - To se dělá.
Když nevíš, co říct,
půjčíš si slova někoho jiného.
Nemusíš mi povídat o stromech.
Jsem v pohodě. A ty jsi v pohodě a Leigh je Leigh. Jsme v pohodě.
Nejsme v pohodě. Jsme k ničemu.
Podívej se na nás. Dokonalá chvíle mezi otcem a synem
nad skleničkou v kuchyni po setmění.
A netuším, co ti říct, aby to neznělo
jako něco, co mi poradil Google.
- Ptal ses Googlu? - Jo.
- Promiň, ale co ti řekl? - Že mi to nejde.
To není pravda. Jsi přece tady.
Máš mé oblíbené pití.
- Vygooglil sis... -„Jak utěšit milovanou osobu.“
„Jak utěšit milovanou osobu.“ Jde ti to skvěle.
- Skvěle? - Spíš dobře.
- Dobře. - Jo.
To je na hraně.
Ne. Kdyby ti to šlo skvěle, bylo by to divný.
Přišlo by mi to... Tohle je lepší. Nemělo by ti to jít.
Děkuju.
- Že mě utěšuješ. - Žádný problém. Od toho jsem tady.
Dobře.
Jo. Skvělý.
- Dobře. - Dobrou noc.
- Neponocuj. - Ani náhodou. Jsem hotovej.
Je to divný, když mezi sebou nemáme našeho ufuněnýho
- odpornýho kamaráda. - Jo, moc mi chybí.
Chybí mi. Hrozně moc. Ale co naděláme?
- Sluší ti to. - Vyfikla jsem se.
V letadle jsem někdo jiný.
- Co si dáš? - Šampaňské, prosím.
- Nóbl. - Chci nastavit laťku.
Šampaňské pro ni a já si dám tequilu se sodou.
- Víc neřekneš? - Co mám říct?
- Je to Cleveland. - Já nevím.
Chci vědět víc.
Musím to z tebe tahat.
- Jsi horší než moji pacienti. - Pacienti.
Doktorka?
- Terapeutka. - Ne.
To je špatný. Musím běžet, ale byla to sranda.
- No tak. - Tohle řekneš po dvou hodinách?
- Na to ti mám odpovídat? - Vlastně ne.
Takže tam, kde bydlíš,
- nepořádají konference pro terapeuty? - Ale jo, pořádají.
Tak co v Clevelandu?
Proč odpovídám já? Já se ptala.
Jaké bylo vyrůstat v Clevelandu?
Na to už jsem odpověděl, ale dobře.
Poflakuješ se u někoho ve sklepě, líbáš se u někoho ve sklepě.
Hodně aktivit konaných ve sklepě.
A to je vše. Trávíš čas s rodinou,
s přáteli. A tak. Teď ty.
Jsem tady kvůli konferenci terapeutů.
- Takže... - Jo, ale...
Ale taky se rozvádím.
Nevěděl jsem, že se sem lidi jezdí rozvádět.
To ne. Ale jezdí sem,
když se jejich ex odstěhuje
a musí na pár dní pryč.
Jestli se můžu zeptat, co bylo příčinou smrti?
Koroner by řekl, že to bylo kvůli jeho nevěře,
ale to je jako říct, že Zjizvená tvář zemřel pádem z ochozu,
a ne kvůli tisícům kulek, co ho zasáhly při pádu.
- Hustej odkaz na Zjizvenou tvář. - Díky.
To je na nic. Je mi to líto.
Mně ne.
A co ty?
Říkal jsi, že jedeš za sestrou,
tak proč jsi přijel domů?
- Rodinná sešlost. - To zní dobře.
Jo.
Tak připíjím na víc času stráveného s rodinou.
- Na zdraví. - Na zdraví.
- Bylo to moc pěkný. - To jo. Díky.
Dáš si ještě drink?
- Jo. - Jo.
Jaký byl let?
V pohodě.
Jedl jsi?
Ne.
Jestli máš hlad, tak jídlo tam bude.
V restauraci?
Jasně že tam bude jídlo.
Řekl jsem to, kdybys nevěděl.
Nemám hlad. Kdo všechno tam bude?
- Máma, Leigh, já, ty a Rick. - Rick?
- Těšíš se na Ricka? - Nemůžu se dočkat.
- Velká šťastná rodina. - Ať šťastná, nebo ne, jsme rodina.
Přesně to máma teď potřebuje.
- To a zázrak. - To nevíš.
Viděl jsem ten výzkum.
- Ale pokud se pleteš... - Případovou studii. No tak.
Proč nebýt pozitivní?
Nalhávat si něco?
Předstírat? No tak, tati.
Neříkám, že to bude snadné
a že si máme něco nalhávat a předstírat.
Jen chci říct, ať nepočítáš s tím, že o ni přijdeš.
Protože...
možná si uděláš hodně vzpomínek, které bys zmeškal.
Jo.
- Wheeland? - Vlastně Barona.
- Ahoj. - Ahoj.
- Rád tě vidím. - Taky.
- Sluší ti to. - Tobě taky.
- Pěkná restaurace. - Snad i dobře vaří.
- Nevím. - Nejspíš ano.
Než začneme, mám dvě pravidla.
První pravidlo je žádný pláč.
Jestli bude někomu do breku, půjdou na záchod.
Druhé pravidlo, nechovejte se divně.
Rick už je na cestě. Je tu i Darren.
Tohle je poprvé, co budeme všichni pohromadě.
- Nechci, aby to bylo trapné. - Dobře.
Porušila jsi druhé pravidlo.
- Objednala jsem ti tequilu. - Díky, mami.
- Měli jsme si dát lahev. - To jo.
Jaký byl let?
Byl v pohodě, ale docela dlouhý.
Dvě minuty po odletu si chlap vedle mě sundal boty.
- Cože? - Ne.
- A ponožky. - Ne.
A asi v půli letu vytáhl pytel vařených vajec
- a začal je loupat. - To kecáš.
- Kdo si s sebou vozí vejce? - Přísahám Bohu.
Moc ráda tě vidím, kamaráde.
Jo, já tebe taky.
A moc děkuju, žes mě odvezla.
- Jsi hodná. - To nic.
- Ahoj. - Ahoj.
- Čau. - Dobře.
- Asi se... - Ahoj.
- Promiň, byl hrozný provoz.
- To nic. - Bláznivý den.
Co? Stavil jsem se na baru, měl jsem hovor.
- Dobře. - Co řešíme?
Jen jsem říkala Leigh, že je hodná,
že mě odvezla na kliniku.
- Říkala jsem, že to nic není. - Promiň. Nemohl jsem.
- To nic. Chápu to. - Tak si připijeme.
Díky, že jste všichni přišli.
Moc si vážím toho, že tu se mnou jste.
A vím, že následující pár měsíců bude těžkých.
Porušuju první pravidlo.
Jsem pitomá.
Jaké pravidlo? Ona stanovila pravidla?
To je fuk.
Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí! Hodně štěstí...
Povídej.
Pojedeme do nemocnice pro věci,
pak na pohřební službu za Rickem.
- A pak za knězem. - Ze kým?
Za knězem.
- Za knězem? - Za knězem.
- Opravdovým knězem? - Jo.
- Je židovka. - Rick říkal, že ho chtěla.
- Kněze? - Jo.
- Na svém pohřbu? - Jo.
- I když je židovka. - To už jsi říkal.
- To je šílený. - Tak to řekl.
Že naše židovská matka chtěla na pohřbu kněze?
Ani jednou za 28 let svého života jsem ji neslyšel říct:
„Víte co? Až umřu, chci, aby mou smuteční řeč
- pronesl zasranej kněz.“ - Rozhoduje o tom Rick.
- Proč? My jsme její děti. - On to platí.
Proboha. To je šílený.
- Proč? - Tohle není,
jako když platíš za večeři, tak rozhoduješ,
kam se půjde jíst. Tohle je její život!
- Tak jo, tady máme palačinky. - Co to sakra...
Extra křupavou slaninu.
Meloun a jogurt. Všechno v pořádku?
- Děkujeme. - Jupí!
Tak dobře.
- Co po knězi? - Pojedeme k mámě
- pro oblečení do... - Do rakve?
- I když chtěla kremaci. - To nevíš.
- Nesnášela to tu. - Ale ne.
Leigh. Nesnášela to tady.
Možná to tady měla ráda, protože se tady
narodila a vyrůstala. Ale ne. Nesnášela to tady.
A teď bude navždy pohřbená ve zmrzlý clevelandský zemi.
Kdybys mi zvedl telefon,
když jsem ti zkoušela volat,
tak bys taky mohl rozhodovat.
To je fuk.
Modlíme se za tuto štědrou sklizeň. Děkujeme ti za toto jídlo. Amen.
Dobře.
Ten kněz by to zvládl líp.
- Pomůžeš mi? - Jo, promiň.
Na Ohijské univerzitě provádějí léčbu, co vypadá nadějně.
- Jak to víš? - Tady to píšou.
Neřeknou, že nemají dobré výsledky.
Ale... jak víme, že je to správná volba?
Na MD Anderson je taky jedna.
Mohla bych zavolat Lise, aby mi s tím pomohla...
DÁRKOVÉ PŘEDMĚTY
Toho milovala.
- Spala s ním každou noc. - Jo.
- A ty musíš být Renn. - Ano. Zdravím.
- Ráda tě konečně poznávám. - Ahoj.
- Zlatíčko, je mi to moc líto. - Děkuju.
Renne, už se znáš s Kim? Skvěle o mámu pečovala.
Dávala jí sladké navíc.
Moc ráda jsem vaši matku poznala.
Pojď za mnou. Zbytek věcí už jsem sbalila.
Díky, mami.
- Mami, nemůžeš tam zůstat navždy. - Ale můžu.
Máme jít za tebou?
To je stejný, jako bych vyšla ven.
- Neudělám to. Ne. - Mami, je to dočasný.
- Vlasy ti dorostou. Nehroť to. - Dobře.
Co kdyby ses vyfotila a poslala nám fotku?
Tak tě neuvidíme a ty neuvidíš nás.
Tak jo. Udělám to. Jen potřebuju chvíli.
Můžeme zastavit?
Leigh? Leigh, můžeme zastavit?
- Ne, máme práci. - Jen na chvíli.
- Co John? - Je v pohodě.
Kdy přijede?
Nevím... Pracuje na tom.
Co to znamená?
Že má práci, co musí vyřešit,
a přijede, až to půjde.
Jsi na mě naštvaná?
Ne.
- Určitě? - Jo.
Přijde mi, že jsi na mě naštvaná.
Proč tě najednou zajímá, jak se cítím?
Prostě... prostě mluvme o něčem jiném.
Dobře. Co John?
Ve světě komedie tomu říkáme callback.
Komedii taky řešit nechci.
Počkej. Můžeme si promluvit o našem plánu?
- Co je s ním? - Mám problém.
- Jakej? - Nemám kravatu.
- Nevzal sis kravatu? - Žádnou nemám.
- Ty nemáš kravatu? - Černou ne.
- Ne takovou, co se hodí na pohřeb. - Jo. Tak dobře.
Proč tě to tak štve?
Můžeš si pak půjčit moje auto.
Díky.
Můžu jet rovnou?
Tady je to tak depresivní, že chci napálit do zdi.
- Sakra, viděl jsem to. - Co?
- Usmála ses. - Neusmála.
Jsem tady snad novej?
- Usmála ses. - Možná trochu.
- Ale usmála. - Dobře, usmála jsem se.
POHŘEBNÍ SLUŽBA
Najdu Ricka. Zdrž se komentářů.
Běž. Já zůstanu ve městě smutku.
ZTRÁTA MILOVANÉ OSOBY NEZNAMENÁ ZTRÁTA SEBE
KAŽDÝ ŽIVOT MÁ BÝT OSLAVOVÁN
- Rozvést se? - Musíš něco udělat.
- Nemůžu se s Rickem rozvést. - Proč ne?
- Protože... protože... - Takže to přetrpíš?
- To zní strašně. - Jakou jinou možnost mám?
Budu dvakrát rozvedená 56letá žena žijící v Clevelandu.
To je nejsmutnější věta, co jsem řekla.
Smutný je na tom jen to,
že žiješ v Clevelandu. Musíš odsud vypadnout.
Jeď do Paříže, na Aljašku. Do Říma.
- Do Říma? - Měla bys někam jet.
- Proboha. - Kamkoli.
Zažij svoje Jíst, meditovat, milovat. Kromě toho meditování.
A kromě milování. To už mě nečeká.
- Tak co zbývá? - Takže jen „jíst“.
- Jíst. - To zní dobře.
- Jo. - Ale vážně bys měla jet.
- Nemůžu. Mám práci. - Tak dej výpověď.
To nemůžu, protože musím splácet dům
a taky auto. Mám tady svůj život.
Nemůžu odjet. Ani kdybych chtěla.
- Nemůžu a... - Tak se vrátím domů.
Projdu si tím rozvodem s tebou.
- Rozvedeme se společně. - Projdeš si dvěma rozvody?
A pak ti najdeme někoho hodného, s kým budeš chtít trávit čas.
Jako tenhle pán. Vypadá vyspěle.
Prožil skvělý život.
Sleduje zprávy.
Můžeš si vybírat.
- Ten je hezkej. - Jo.
Jo a taky zadanej.
Rick nebyl tak špatnej. Fakt ne. Byla s ním legrace.
Jasně. Ale fakt se můžu vrátit
- a pomoct ti... - Ne, nevrátíš se sem.
Máš vlastní život.
Musíš dál psát. Jsi skvělý spisovatel.
Slib mi, že budeš dál psát. Slib mi to.
Vážně?
- Slibuješ? - Slibuju.
- Na sto procent? - Na sto procent.
Renne, Renne.
Pojď dolů.
POKOJ PRO POZŮSTALÉ
Co tady máme dělat?
Co se děje v pokoji pro pozůstalé?
Ten funebrák chystá rakve.
Nevím. Čekáme na něj.
- Připravuje rakve? - Jo.
- Jako výstavu rakví? - Výstavu rakví.
Jako předváděčku rakví?
Jo. Kolik dalších otázek mi položíš?
- Kolik rakví? - Tři.
Teda tři, na který jsem měl.
- Máš rozpočet na rakve? - Jo.
Třeba mají rakve z druhé ruky.
Stejné jako nové, ale levnější.
Promiň, Renne, chceš přispět?
Možná penězi, co jsi vydělal psaním?
- To je podpásovka. - To by stačilo. Oba přestaňte.
Ne tady a ne teď. Ricku, kdo je ten funebrák?
Nevím. Divnej chlap, co to tady vede.
- Ne. Myslím, jak se jmenuje? - Bob.
- Dobrý den, jsem Bill. - Těší mě.
- Jak že? - Bill.
Bill, aha. Těší mě, Bille.
Promiňte.
Paní Donnellanová, rodině se v ní budete moc líbit.
Je to dům navěky.
Tak jo. Ukážu vám, co tady máme.
Úžasný výběr.
Chci se zeptat na tu vpravo, Bille.
Můžeme na ni nechat něco napsat? Nějaký vzkaz na přání?
Nebo tam musí být „odpočívej v pokoji“?
Ne, můžete tam mít, co chcete.
Jména, data.
- Citát. - Citát.
- Přesně tak. - Třeba YOLO?
Renne.
Přišlo by jí to vtipné. No tak.
- To jsou její iniciály? - Neřešte to.
- Ta nalevo je zajímavá. - Ta je velmi oblíbená.
Je mi jasné proč.
Líbí se mi ty plameny.
Vysílá to jasnou zprávu pozůstalým
- o tom, kam míří. - Renne?
Jistě. Takže chcete tuhle?
- Ne, nevšímejte si ho. - Jo, nevšímejte si mě.
- Já jsem pro tu prostřední. - Já taky.
- Slyšel jste ho. - Můžeme?
Zbláznil ses? Chci tě povýšit na vedoucího mzdového oddělení.
- Já vím. - To je pocta.
Jiní tu práci chtějí. Třeba Gary.
Opravdu ji chce. Můžeš si tady hodně vydělat.
Jsi náš chlap. Vedoucí mzdového oddělení.
Můžeme na tebe počkat. Popřemýšlej o tom.
- Já ti zavolám. - Děkuju.
KEVIN – PRÁCE
- Všechno v pohodě? - Jo, dobrý.
Skvělej plán.
Z pohřební služby přímo do kolébky smrti.
Buď milej. Je to kněz.
Kterýho domů následoval démon a nastěhoval se k němu.
To je panenka Annabelle?
- To není Annabelle. - Ale je.
- Ne. - Je to ona.
- Třeba má neteře. - A nechaly ji tady?
Třeba o tom neví.
Předpokládám, že je to člověk s očima.
Třeba přišel o oči v boji
s tím démonem.
To mě podrž.
- Ne. - Nejdřív úsměv, pak vtip.
Nechtěla jsi řešit komedii
- a teď tohle? - Nezvykej si.
Měníš se. Vidím to na vlastní oči. Tady je. Právě včas.
Jeho Miata.
Blokuje chodník.
Zavolám na něj policii.
- Neseš si džus? - Smoothie džus.
- Co je smoothie džus? -„Smoos“. Držím dietu.
Vypadáš skvěle.
- Ricku, ahoj. - Otče Dane.
Vy musíte být Renn a Leigh.
Upřímnou soustrast. Zrovna učím.
Ale pojďte dál. Vítejte.
Dobře. Adame, pokračuj. Jde ti to skvěle.
Sharon, jde mu to skvěle.
Je výborný.
Jsem rád, že konečně poznáváte otce Dana.
Konečně?
Otec Dan nám byl podporou
během celého toho těžkého procesu.
Je náš duchovní hrdina. Ať to bylo jakkoli zlé,
podržel nás.
Moc pro mě znamená, že pro nás bude i na konci.
Děkuju, Ricku. To je moc milé.
Ulevilo se mi, že jste znal naši matku.
To jsem netušila.
Neznal ji. Nikdy se nesetkali. Je to spíš můj duchovní hrdina.
- Hrdina. - Proto jste tady.
Už jsem mu o vaší matce řekl mnoho.
Co má ráda, oblíbené jídlo a tak.
Ale teď si s vámi promluví o samotě,
posbírá víc informací a spojí je s informacemi ode mě.
A vytvoří smuteční řeč.
Jako smuteční quilt.
Vím, že žertuješ, ale máš pravdu. Jako smuteční quilt.
Musím si ještě něco zařídit, tak poběžím.
Předání bylo úspěšné.
Dobře.
- Díky, Ricku. - Já děkuju.
- Měj se, Ricku. - Dobře.
Omlouvám se za nepořádek. Neměl jsem čas poklidit.
Zlepšuje se. Ještě musí trénovat,
ale jde mu to skvěle.
- Jo. - Ne, je fakt dobrý.
- Fakt dobrý. - Díky. Tak kdo první?
- Renne? - Pardon. Můžete zopakovat otázku?
- Jak ti je? - Jsem v pohodě.
Tak jak to uděláme?
Budete se mě ptát, jak mi je,
nebo mám vyprávět?
Než začnu, vždycky se ptám,
jestli bys radši nechtěl
- pronést smuteční řeč sám. - Ne.
Rozumím. Je to...
- Může to být náročné. - Jo.
Ale i tak se radši ptám.
Dobře.
Jo, díky. Ale ne.
Dobře.
Možná mi o ní prvně něco řekni.
O Lily Katherine.
Lily Katherine.
Jen ze zvědavosti, co vám Rick řekl o mé matce?
Nepovím ti, co řekl tvůj otec.
- Nevlastní otec. - Pardon.
Co řekl tvůj nevlastní otec ani tvá sestra.
Dobře. Takže zítra bude
ta řeč překvapení?
Takhle bych to neřekl,
ale vždycky je lepší,
když na člověka vzpomíná pozůstalý sám.
Vlastníma očima. Bez vlivu ostatních.
Pověz mi o ní, Renne. Jaké měla koníčky?
Oblíbené filmy? Pověz mi svou nejmilejší vzpomínka.
Já nevím. Nic mě nenapadá.
Co tě napadne jako první, když si na ni vzpomeneš?
- Že by se jí tohle příčilo. - Co myslíš?
Povídání si o jejím životě
s Rickovým duchovním hrdinou. Bez urážky.
Proč by se jí to příčilo?
Protože nesnášela, když o ní lidi mluvili.
Proto nikomu neřekla, čím si prochází.
Dusila to v sobě. Nikdo to nesměl vědět.
- Chápu. - Nestála o cizí názory.
O historky o příbuzných, co si vzali kouzelnou pilulku a porazili to.
Možná je lepší začít tímhle.
Nevyprávět o oblíbených věcech.
O takových sračkách. Promiňte. O věcech, co měla ráda.
Koho to do prdele zajímá? Znovu se omlouvám.
Radši vám řeknu, co nesnášela.
Nikdo nesnášel náhodné setkání se známým v obchoďáku
víc než ona.
To o ní vypovídá víc.
Všechny věci, co nesnášela. Jako lidi a mluvení.
A tohle. Příčilo by se jí to.
- Cos udělala? - Co?
- Co jsi vzala?
Proboha. Nic jsem neudělala. Vzala jsem si jen hrneček.
Vzala jsi... Proboha. Už zase.
Klídek. Lidi to dělají pořád.
Proto mají zásoby. Je to v pohodě.
- To je pravda. - To snad není možný.
- Vzala jsi i podšálek? - Ano. A lžičku.
Vzala jsi celou sadu?
Nemůžeš vzít jen část.
Zatknou vás.
Klídek.
Nezaplatím kauci.
Co tě žere?
Nic dneska nebereš vážně.
Celou dobu nevnímáš
- a mě to sere. - Vnímám.
Nevnímáš. Jen se necháš unášet proudem.
- Jako bys tady nebyl. - Jsem tady.
Můžeš mě nechat to vstřebat po svém?
Ty nic nevstřebáváš. Vtipkuješ.
- Nic necítíš. - Ale... No a co?
- Vždyť je to blbost. - Není to blbost.
- Její oblíbené jídlo? - Děje se to.
Opravdu se to děje. Den, kterého jsme se báli,
o kterém jsme přemýšleli, je tady.
Nemůžeš tu nemoc ignorovat, protože zemřela.
- Neignoruju to. - Je mrtvá.
- Slyšíš mě? - Slyším tě.
- Je mrtvá. - Já vím.
- Tak nějak reaguj. - Já reaguju!
Křičím! To je reakce.
Jen proto, že to nevidíš, neznamená, že nic nedělám.
Renne, znám tě
a děláš to co vždycky.
Ignoruješ své problémy.
Nic necítíš, nemluvíš o tom.
- Chápu. - Tak se ptej.
Na co?
Co budeš dělat, když je máma pryč?
Jak se přes to přeneseš?
Nemusíš znát odpovědi,
- ale musíš se začít ptát. - Ne.
Tak tady budeme
za půl roku, za rok,
za šest let. Budeme řešit to samé
a ty mi to típneš, když zavolám.
To nevíš.
- Dobře. - Dobře.
Projdu jí šatník, jestli najdu něco na zítřek.
Nechci se tu zdržovat.
Zítra dojedeme pro zbytek věcí.
PARUKY S RENNEM A LEIGH
Ahoj, kamaráde. Co děláš?
Leigh?
Ztratil jste se? Haló? Ztratil jste se?
- Cože? - Ztratil jste se?
- Promiňte. Potřebuju kravatu. - Pánské společenské. Tamhle nahoře.
Sakra.
Co si přejete?
- Renne. - Kurva.
- Ahoj, kámo. - Čau.
Jak to jde? Co v LA? Jak jde psaní?
- Povídej. - Jo, v LA to jde.
Napsals něco novýho?
Zatím ne.
Pořád chodím na schůzky a tak...
Kruci. Určitě to vyjde.
Můj bratranec odjel do LA,
aby se stal hercem. Vypadá fakt divně.
Jako by ho někdo praštil, když se divil,
a zůstalo mu to.
To je mi líto.
Myslím, že bude v reklamě na prací prášek.
To se ptáš? Já ho neznám.
Jo. Byla to reklama na prášek.
Ale pracoval jeden den a vydělal si 20 táců.
Dvacet talířů za jeden den?
Jo, v reklamě jsou velký prachy.
Je to šílený. Měl bys to zkusit.
Jo. To je jiný odvětví, ale popřemýšlím o tom.
Jo... popřemýšlej o tom.
A jak to jinak jde? Jak...
Slyšel jsem o tvé mámě.
Jo.
- Jo. Jsi v pohodě? - Jo, jsem.
Sakra... Pamatuju si na ni.
- Byla to milá paní. - Jo. Děkuju.
Vždycky tě vyzvedávala
- ze školy pozdě. - To je pravda.
Promiň. To jsem teď
- asi neměl vytahovat. - Ne, v pohodě.
Vlastně si pamatuju, že mě moje máma
vyzvedla pozdě,
protože tátu vyhodili z práce a přišel domů brzo.
Hrozně se pohádali a rozzuřená odešla z domu.
Byla tak naštvaná, že na mě zapomněla.
A tvoje máma za mnou přišla
a řekla: „Andy, počkám s tebou.
Poslechneme si v autě písničky.“
Tak jsem k vám přistoupil a pustila...
- Paula Simona. - Paula Simona.
Toho milovala.
A tak jsme tam všichni tři čekali.
My tři v autě.
Poslouchali jsme Paula Simona. Máma pro mě pak přijela.
Vzala mě domů
a naši se začali zase hádat.
Hádali se celou noc. Už jsem to nechtěl poslouchat,
tak jsem našim prolezl cédéčka
a našel jsem tam to samé.
Vrátil jsem se do pokoje,
nasadil si sluchátka.
Neslyšel jsem, jak se hádají.
- Jo. - To pro mě udělala tvoje máma.
Byla... Byla to moc milá paní.
- Děkuju. - Je mi to líto.
- Jo. - Rád jsem tě viděl.
MOC BRZO NA DRINK?
Díky, Clevelande!
- Bravo. - Hned jsem zpátky.
Dobře.
- Ahoj. - Nemáš zač.
Máš pravdu. Lituju, že jsem přišel.
- Takže... - Ne, už je pozdě.
Seznámím tě.
- Už nemůžeš odejít. Pojď. - Dobře.
- Lidi, tohle je Renn. - Renn.
- Ahoj. - Ahoj.
- Sam.
- Parker. Těší mě. - Nápodobně.
Byla jsi skvělá. Úžasný výkon.
Neskutečná. Nejlepší vystoupení večera.
Mým cílem je dostat tě na pódium.
Ne. Ani po 900 panácích.
- Ani náhodou. - Hned se vrátím.
- Ano. - Proboha.
Odkud znáš Zoey?
Ze souboje s robotickými ufony v letadle.
- Takže jsi její pacient? - Jo.
Odkud se znáte vy? Z mládí?
- Ne, poznali jsme se ráno. - Ale milujeme ji.
- Jak taky ne? - Jo.
- Mluvíte o mně? - Ale jen v dobrém.
- Tak pokračujte. - Panečku.
Tak na účast.
- A na váš krásný Cleveland. - Na Cleveland.
A na účast.
- Na Cleveland! - Co to je? Alkohol?
Jo.
Kdo to objednal?
- Renne, to je boží. - Děkujeme moc.
- Dobře. - Dobře.
- Nebezpečné teritorium. - Na zdraví.
- Musím ven. - Jasně.
Cleveland!
- Ahoj. - Jak se daří mému oblíbenému emaři?
Jsem krok od tetování Dashboard Confessional
na lýtku.
Čas s rodinou ti dává zabrat?
- Dalo by se to tak říct. - Co jste dělali?
Co jsme dělali? Jeli jsme na pohřební službu, do nemocnice.
Setkali se s knězem, kterého jsem urazil.
Pohádal jsem se se sestrou a ta se pak zhroutila v šatně.
Koupil jsem si kravatu. A teď tohle.
Po tomhle budeš mít víc než čtyři otázky.
Ne, jen jednu.
Proč ses vrátil domů?
Jo, to je ta správná.
Umřela mi máma.
- Proboha. - Jo.
Renne, to je mi moc líto.
Děkuju.
Proč jsi mi to neřekl?
Nevím.
Myslel jsem, že když to neřeknu,
tak to nebude pravda.
- To chápu. - Ale je.
Je pryč a zítra má pohřeb.
Bože, je šílený to říct nahlas.
Zítra jdu na pohřeb svojí mámy.
Je mi to líto.
Jsem v pohodě.
Vážně? Já bych nebyla.
Máš pravdu. Nejsem.
A... nevím, proč to pořád říkám.
Celé mi to nepřipadá skutečný.
A nevím... jak se s tím vyrovnat.
Tak to ignoruju, vyhýbám se tomu a...
bojím se, že to takhle zůstane napořád.
Jo. Vím, že ti to tak přijde.
Ale nakonec...
Možná to bude trvat hodně dlouho, ale nakonec...
se s tím naučíš vyrovnat a žít.
Nevím, jak to vysvětlit,
ale přijde mi, jako by byl můj život rozdělen na dvě půlky.
Na dobrou půlku, než to začalo,
než onemocněla. A pak je tady druhá blbá půlka.
Tebe do ní nepočítám,
ale je to půlka, se kterou se nechci naučit žít.
Chci se vrátit do doby, než musela nosit rukavice,
protože měla popraskané ruce, nebo než si musela koupit paruku.
Než jsme vybírali, ve které nemocnici ji nezachrání.
Chci s ní sedět před barem,
povídat si a smát se.
Chci zpátky tu dobrou půlku.
Je to zvláštní. Občas vidím záblesky té dobré půlky...
ale přijde mi hrozně daleko.
A...
vidím ji.
Chápeš? Ale nemůžu se jí dotknout.
Jen ji sleduju.
Ne...
Neúčastním se jí.
Je to hrozně smutné. Pořád se dívám na telefon...
čekám, že mi napíše:
„Ahoj, kamaráde...
byl to vtip, jsem v pohodě.“
Ale...
vím, že to se nestane.
A...
místo toho mi volá šéf s nabídkou práce, co nechci.
Volá mi sestra a připomíná mi, co všechno musím udělat,
protože...
máma umřela.
A tak to ignoruju a vyhýbám se tomu...
a všechno vořu. Promiň, řekl jsem toho moc.
Ne, nemyslím si, že všechno vořeš.
Mně nepřijde, že to řeším správně.
To asi ani nemáš.
Díky.
Hele, můžu zítra přijít?
- Na pohřeb? - Zní to divně, ale...
- Je to divný. - Ale prostě...
tam chci pro tebe být.
To bych byl moc rád.
- Paráda. - Paráda.
Jsem připraven.
Na co?
Jsem zvědavá, co tím myslíš.
- Jdeme. - Dobře.
Jedem.
Sešli jsme se zde, abychom se rozloučili
s Lily Katherine.
Učitelkou, přítelkyní, sestrou, manželkou
a matkou.
Lily Katherine byla plná života a radosti.
Její smích rozzářil každou místnost.
Její milující manžel Rick, láska jejího života,
řekl, že nejvíc ze všeho milovala lidi.
Řekl, že by vás tu všechny dnes ráda viděla,
popovídala si s vámi, držela vás za ruce a vyslechla si vás.
Ráda si povídala s přáteli
o svých oblíbených filmech. Jedním z nich...
Omlouvám se.
Co?
Vybavuju si jen jednu vzpomínku.
Bohužel to není nic drsnýho
jako skákání z letadla nebo lezení po skalách.
Jsme to jen my dva. Jedeme domů z obchoďáku.
Je mi devět a jsem naštvaný.
Protože mě zapomněla v obchodě.
Řekla mi, ať počkám na sedačce s komiksem o Supermanovi
a počkám, než si zkusí tisíce kusů oblečení.
Leigh to zná. Byl to její koníček.
Kupovala si nové oblečení,
nechala na něm visačky a pak ho vrátila.
To je jedno...
Dělala to často.
A tehdy šlo o svetr.
Koupila si ho a odešla.
Seděl jsem tam a čekal, až se vrátí.
O pár hodin později se vrátila. Vběhla tam,
stokrát se omlouvala, ale byl jsem naštvaný.
Jedna stará paní se ptala: „Ztratil ses?“
Ale já se neztratil.
Byl jsem přesně tam, kde jsem měl být.
Jen mě tam nechala.
Když na to vzpomínám, cítím jen závist.
Protože bych ten den chtěl prožít znovu.
Chtěl bych znovu sedět na té sedačce
v obchodě s komiksem v ruce. Závidím tomu klukovi.
Kdybych to mohl prožít znovu,
tak by to znamenalo...
že je zpátky.
Omlouvám se.
- Ahoj. - To byla krásná vzpomínka.
- Ale ne. - Ano.
Byla by na tebe pyšná.
- Děkuju. - Ozvi se, kdyby něco.
Dobře.
- Ahoj. - Ahoj.
Díky, žeš přišla.
Díky, že jsi mi dovolil tady pro tebe být.
- Seznámila ses s mou sestrou? - Jo, s Leigh.
- Je moc milá. - Říkám: „Jazz...“
- Jo. -„...proto existuje jazz.“
- Promiň, jen... - Jasně.
- Hezká řeč, Renne. - Jo, hezký vtip, Ricku.
Každý truchlí po svém.
Jo. A někdo asi netruchlí vůbec.
- Myslíš, že netruchlím? - Mám oči a uši.
- Teď ne. - Klid. Jen se bavíme.
Protože tamhle smutně stojíš,
musela pro tebe znamenat víc než pro mě.
Jo. A taky když si vezmu,
že jsi tady dva roky nebyl,
- ani deset let předtím. - Renne.
Během chemoterapie
nebo když spala na podlaze, protože nemohla dojít do postele.
Nebo když měla halucinace.
- Vzpomínáš? - Bože.
To byla sranda. Viděla lidi,
co tam nebyli.
A pak začala brečet,
protože viděla lidi,
co jsou dávno mrtví. To jsi zmeškal.
Je mi tě líto,
že s tím musíš žít.
A ty jsi snad expert?
Jsi expert na to, když ti někdo onemocní?
Cos udělal? Vrátil se domů?
- Byl jsi u ní? - Vrátil jsem se.
Byl jsi tu párkrát.
Byl jsem tady několikrát. Mluvil jsem s ní denně.
A tady nejde o mě, ale o tebe.
Ne. Tady jde o tebe.
Protože když jí bylo zle,
myslím opravdu zle, tak jsi tady nebyl.
- Tvoje sestra ano, ale ty ne. - A ty ano?
- Jo. - Vážně?
Ve srovnání s tebou ano.
- Tady ne. - V pohodě.
Odsuzuje mě za to, jak truchlím.
Já tě neodsuzuju za to, žes utekl a dál jsi psal.
- Řekla, ať se nevracím. - A poslechl jsi.
Poslechl jsi nemocnou ženu,
protože to jsi chtěl slyšet.
- Vrátil bych se. - Ale nevrátil ses.
Myslíš, že nechtěla, aby ses vrátil?
Vážně myslíš, že tě tady nechtěla?
Byl jsi její oblíbenec, Renne. Promiň. Je to pravda.
Nechtěla mě tady, tak jsem tady nebyl. Tebe tady chtěla, a nebyl jsi tady.
A proto ses s ní nemohl rozloučit.
O to tady možná jde.
- To je mi líto. - Ricku.
- Snad s tím dokážeš žít. - No tak, už běž.
Omlouvám se. Promiň...
- Promiňte. - Pardon.
- Díky, že jste přišli. - Jistě.
Dobře dojeďte.
Díky.
Jak jsi to dokázala?
Co?
Jak to, že se nesesypeš a...
jsi tak silná?
Vždycky...
Renne, jsem úplně v prdeli. Fakt.
- To jsem nevěděl. - Jo.
Myslel jsem, že ten pláč v šatně byl jednorázovka.
Omlouvám se, že jsem tě v tom nechal.
Ten den, co tě máma zapomněla v obchoďáku?
Pamatuju si ho jinak.
- Nebyla jsi tam. - Přesně tak. Ale chtěla jsem.
Vím, že tě tam zapomněla
a měl jsi strach. To chápu.
Ale mě jste vždycky vynechali.
- Promiň. - To nic.
Rick je blbec a v hodně věcech se plete,
to probereme později, ale...
v jednom má pravdu. Byl jsi její oblíbenec.
Máme jejich povahy. To přece víš.
On se občas snažil chovat jako ty
a ona zase jako já.
Ale tak to prostě bylo.
Proto brala na svá dobrodružství tebe a ne mě.
Ne protože by mě nemilovala. Vím, že mě milovala.
Ale chtěla se mu vyhnout tím, že se vyhýbala mně.
Nemám vzpomínky na mámu z dětství jako ty.
Ale mám nové.
Měsíc staré.
Seděla jsem s ní v nemocnici. Sledovaly jsme televizi, hrály karty.
Možná to nejsou milé vzpomínky,
ale... jsou to vzpomínky na ni a...
jsou jen moje.
Takže ty jsi s ní prožil dobrou půlku a já tu špatnou, ale...
za nic na světě bych neměnila.
- Jo. - Nevrátil ses domů.
A chápu, proč tě to sžírá.
Ale v tom se Rick plete, protože přesně tak to chtěla.
Vyhýbala se ti, aby se vyhnula sobě.
Protože kdyby ses vrátil, tak by to pro ni bylo skutečné.
Takže můžeš sedět, brečet
a poslouchat The Smiths nebo co to děláš.
Ale já bych to nedělala, protože to by nechtěla.
- Na mámu. - Na mámu.
Byl jsi fakt děsivej. Úplně ses na něj vrhnul.
Má oči šílence.
- Co? Co je? - Zasranej Rick.
- Takže Rick nás vyhodil z domu. - Ano.
- A řekl, že nám hodí věci. - Ano.
- A tohle přivezl? - Ano.
- Parchant. - Tyhle dvě krabice a jeden pytel?
- Jo. - Parchant.
Takže naše vzpomínky nacpal
- do dvou krabic. - A jednoho pytle.
- A máminy věci? - Jsou tam.
- A nemáme klíč. - Správně.
To je šmejd.
Pošlu ho na dno oceánu.
- Budu křičet. - Nechám ho zabít.
Poženeme to k soudu. To nevyhrajeme.
- Ve vězení bych to nezvládl. - To ne.
Zasranej Rick.
Ale můžeme udělat jednu věc.
A vím, kdo by na nás byl pyšný.
- Ne, ne, ne. - Ano.
- Ne. - Ano, ano.
Ne, ne, ne.
Vypadá to, že není doma.
Co když mají ostrahu?
Určitě nemají ostrahu.
Sakra.
Jen chci říct, že to je příšerný plán.
Neříkám, že nesouhlasím, ale ani že souhlasím.
Dobře. Projdeme si to.
- Dobrá. „Jak se vloupat do domu.“ - Proboha.
Než se do toho pustíme, tak náš rodič
a hlas rozumu s tímhle souhlasí?
Ano. Přeju si, abych měl tenisky?
Ano. Ale hlavní je,
že to uzavřete a posunete se dál.
Na tom záleží.
A na tom, že se pomstíme Rickovi.
Ale proč vloupačkou?
Řekli jsme, že to bude lehká vloupačka, ne?
- Přestaňte říkat vloupačka. - Ale...
Jo, bude to lehká vloupačka. Projdeme si to, prosím?
Dobře. Nesouhlasím, jen chci... Co je první krok?
- Zajímá mě to. - První krok: „Je někdo doma?“
- Proboha. Samozřejmě. - To by mělo být jasný.
Je to základ.
- Řekněme, že nikdo asi není doma. - Asi?
Asi ne. Tak jdeme na druhý krok.
„Víte, jestli mají v domě alarm?“
Myslím, že dnes ho nainstalovat nestihl,
a žádný jsme neměli,
takže asi ne.
Takže zase „asi ne“. Skočíme na čtvrtý krok.
- Sakra. - Co?
Zmáčkl jsem na reklamu.
- Proboha, tati. - Co mám asi dělat?
Proč je tam reklama?
Je to videohra. Vypadá to dobře.
Jako podvodní svět s mořskými tvory.
- Vypni to. - Nemůžu.
- Křížek. - Nejde to.
- Vypni to. - Zkouším to.
- Zavřou nás. - V klidu.
Už to skončilo. Vrátím se na čtvrtý krok.
-„Najděte otevřené okno.“ - Otevřené okno.
- Tak jdeme. - Ne...
- Najdu ho. - Nepráskni s dveřmi.
- Měli jsme si to nacvičit. - Jak?
Nevím. Tohle je riskantní.
Dobře.
- Druhou stranou. - Páni.
Tohle není podezřelý...
Už je pryč hodinu.
- To není pravda. - Už jde.
Bože, tohle není...
Žádný otevřený okna, co? Jedeme.
- Okno v kuchyni. - Nad dřezem?
- Jo. Jaký je pátý krok? -„Vlezte tím oknem dovnitř.“
A co pak?
- Kraďte. - Žádné další kroky?
Píšou jen o vloupání.
Vevnitř budu muset najít další.
- Bože. - Najdu to.
- Ne. - Takže až se tam dostanu,
budu krást.
Ne, nemůžeš jen tak krást.
Toho si všimne
a půjdeme sedět.
- Proboha. - Můžeš jen brát věci,
ale nesmíš krást.
Jestli to uděláme,
tohle si musíme vyjasnit.
- Chápu. - Jo.
- Nakradu věci. - Ne, vezmeš si je.
Tohle je slovíčkaření.
- Jen zdržujete. - Ne.
- Zdržujete. - Zdržuju.
Oficiálně zdržuju. Jsem rodič a hlas rozumu.
Všichni víme, že to je špatný nápad.
Měl bych tě zastavit,
ale nevím jak, takže...
Takže jdeme na to?
- Dobře. - OK.
Vezmeme si věci na tři.
- Dobře. - Raz, dva, tři.
- Vezmeme si je. - Vezmeme.
Nekrademe.
- Co to děláš, Leigh? - Jdu taky.
Ne.
Pomůže jim to.
Proboha.
- Jsem tady. - Hej.
- Co? - Chceš mě zastavit?
- Ne. - Dobře.
Dobrý.
Opatrně. Buď potichu. Nenech se zatknout.
Dobře.
Na mámu.
- Na mámu. - Na mámu.
Vidíš tam něco?
- Nic zajímavýho. - To je škoda.
To mi povídej.
- Ahoj. - Ahoj.
Šampaňské, prosím.
- Nóbl. - Chci nastavit laťku.
Vzpomínáš, když jsi mi řekla něco osobního
o tom, proč jsi v Clevelandu,
a já lhal a řekl jsem, že jsem přijel na rodinnou sešlost?
Ano.
Ještě jsem se ti za to neomluvil.
Tak chci říct, že se omlouvám.
- Děkuju. - Jo.
A taky se omlouvám za tu hádku
s otčímem. To bylo šílený.
V pohodě. Je to jedna z fází smutku.
- Křičení na nevlastní rodiče? - Vztek.
- Aha. - Jo.
V popírání jsem profík. Myslím, že mi to celý jde.
Takže jsi v pohodě?
- Ne. - Ne?
Ne. Ale budu.
Přijde mi, že bychom oba teď s nikým neměli chodit.
Jo, to asi ne. Dobrej polibek. Ale jsem úplně v prdeli.
- Takže máš asi pravdu. - Na sto procent.
Jako terapeut bych řekla:
„Holka, zmiz. Napiš mu až za rok.“
A já bych čekal tři dny, než odpovím, abych vypadal nad věcí.
Jasně. Myslíš, že bys vydržel tři dny?
Ne, ani jeden den. Hned bych odpověděl.
To doufám.
Skvělé načasování. Moc děkuju.
- Na tvou mámu. - Na Lily.
Sakra.
Budeme se navzájem krýt.
Není proč to odkládat.
Přišel jsem se omluvit.
Neměl jsem vás vyhodit. Chci se usmířit.
Tady to máte.
Ozvěte se, kdyby něco.
- Zavolejte... - Jeď, Ricku.
Porušuješ druhý pravidlo.
Jaký pravidlo? Něco mi uniklo?
- To neřeš. - Tak čau.
- Čau, Ricku. - Čau.
To nemůžou být všechny naše věci.
Ne.
- Aspoň něco. - Jo. Je hodnej.
„Začneme rozumět sami sobě, až když se ztratíme.“
„Henry David Thoreau. Ten chlap z lesa.“
KEVIN – PRÁCE
Ahoj, Renne.
Stojím si za svým. Budu dál psát.
- Jak se uživíš? - Nevím. To se vymyslí.
- Tak hodně štěstí. Budeš nám chybět. - Díky.
- Dobře. - Tak jo. Čau.
Napiš, až doletíš. A zvedej mi telefon.
- Dobře. - Jo.
- Pojedeme oklikou. - Dobře.
- Mám tě rád. - Díky.
Co to máš v rukávu?
- To ti dali? - Ne.
Ne?
- Ukradl jsi to? - Jo.
Můžu se podívat?
Krást není dobrý nápad.
- Dobře. - Už to znovu nedělej.
Ale projednou si ji můžeš nechat.
- Dobře. - Jednou.
- Můžeme vyrazit? - Jo.
Dobře.
Tak jedem. Frčíme.
Titulky: PLINT Překlad: Vojtěch Vokurka