Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mondtam, hogy sajnálom, pajti.
Sajnálom, Renn!
Örökké büntetni fogsz?
Tényleg? Úristen!
- Ez nagyon szomorú. - Ott felejtettél.
Tudom. Azt hittem, ott vagy mellettem.
- Nem voltam. - Tudom.
- Bent voltam a boltban. - Tudom.
Egy idős néni azt kérdezgette, eltévedtem-e, mondtam, hogy nem,
de nem állt le, és elemszaga volt a leheletének.
Ceruzaelem?
Hé, Renn...
Nagyon sajnálom. Ez soha többé nem fordul elő.
- Megígéred? - Kisujjeskü.
Soha többé nem felejtelek ott a boltban.
- Soha nem felejtesz ott? - Soha nem felejtelek.
- Tuti bizti? - Tuti bizti.
Oké.
Soha nem felejtelek ott.
Megígérem.
Renn! Meghalt.
Itt Davis. Igen.
Oké. Cleveland. Rendben. Jó utat!
- Köszönöm. - Jól van. Következő!
Szia, megint én vagyok.
Csak próbáltalak még elérni.
Elég nagy itt a felfordulás, szóval elkélne a segítséged.
Helló, Renn! Itt Kevin. Elmondom, mit gondolok.
Felterjesztenélek osztályvezetőnek.
Ez nagy előrelépés. Vegyél ki pár napot, és gondold át!
Majd felhívlak, jó?
Szia, pajti! Itt az apád. Figyelem a járatodat,
szóval kimehetek eléd, ha mégis kell. Örülök, hogy hazajössz.
Látsz valamit?
- Tessék? - Látsz valamit?
- Nem. - Nagy kár.
Reméltem, hogy látsz űrlényeket vagy robotokat. Ugye érted?
Nem tudtam, hogy ez is játszik.
Azt akartad, hogy nyugodt utunk legyen,
de jövök én, aki fél a repüléstől, és azt akarja,
hogy egy Michael Bay-film kerekedjen belőle.
- Melyik? - A Fegyencjárat.
Hűha! Azt hiszem, azt nem ő rendezte.
Oké. Attól még király film.
A Fegyencjárat király film?
Minden 90-es évekbeli akciófilm király.
- Félsz a repüléstől. - Igen.
És szerinted minden 90-es évekbeli akciófilm király.
- Hogyne. - Jól indul ez a beszélgetés.
- De még semmit sem tudok rólad. - Kérdezz bármit!
Ó, ezt nagyon meg fogod bánni! Sokat kérdezek.
Oké. Milyen zenéket hallgatsz?
Kutyák? Vagy már most befejezhetjük a beszélgetést.
És mivel foglalkozol? Clevelandbe tartasz?
Onnan származol? Hogy hívnak?
Próbálok sorban haladni.
Angol popzene. Kutyák: persze. Jobbak, mint az emberek.
Író vagyok. Clevelandben születtem és nőttem fel.
És Renn-nek hívnak.
Te jössz.
- Én nem clevelandi vagyok. - Oké, remek.
És egy konferenciára utazom oda. A nevem pedig Zoey.
Láthatod a csodás clevelandi időt.
- Igen. Ez szívás. - Ja.
Ja.
- A feleséged? - Nem. A nővérem.
A családodhoz jöttél?
Igen. Fogjuk rá!
- Oké. - Nem igazán.
Oké, ez elég tömör,
és egy csomó új kérdés felmerült bennem, de...
megjött a kocsim, szóval...
Ja. Hát, ha új vagy itt,
és kellene pár tipp, hogy hol érdemes enni, akkor...
- Nem szeretnél... - De, add a telefonodat!
- Oké. - Jó.
- Sosem tudom, hogy kell ezt kérni. - Jól csináltad.
- Ja. - Ja.
- Nagyon. - Tessék!
Szia!
Mehetnénk a hosszabb úton?
- Tessék? - A hosszabb úton.
- Az úti célom felé. Ha nem gond. - Nagyon furcsa kérés.
Elég drága, de persze, legyen.
- Csak adjon öt csillagot! - Kösz!
- Mi az? - Mutasd a kezed!
- Anya! Elloptad a kávéskanalat? - Milyen kávéskanalat?
Azt a kávéskanalat, amit a pincérnőtől kértél,
pedig nem is rendeltél kávét.
- Ó, azt? - Igen.
Mi van vele?
Nem lophatsz kávéskanalat éttermekből.
- Ezzel számolnak. - Kik?
- Feltankolnak. - Mi?
Van nekik pluszban. Sőt, örülnek, ha ellopod.
- Örülnek? - Igen.
- Miért örülnek? - Mert túl sok kávéskanaluk van.
- Túl sok? Nincs helyük. Ja, logikus. - Igen.
Te vagy a kanalak Robin Hoodja.
- Igen. - Oké, hát...
Kleptomániás vagy. Nem tudom, mit mondjak.
Ez őrület.
- Megint ellopsz egy csomó dolgot. - Ez csak egy kanál.
Csíz! Ő a bűnöző anyukám. Oké, gyerünk!
NOVELLAÍRÓ VERSENY
Egy pillanat! Igen?
- Szia! - Szia! Nem hallottam, hogy megjöttél.
Igen, épp most jöttem. Hosszú volt az út.
Kimentem volna eléd.
- Biztos sok volt a dolgod, és... - Apa menni akart érted.
Leigh, nem gond. Oké? Itt vagyok.
- Szóval... - Oké.
- Jól vagy? - Tessék?
Jól vagy?
Igen. Jól.
- Jól van, pakolj csak ki! - Oké.
- Én akkor... - Ja.
Arra gondoltam, hogy reggel kilenckor kellene indulnunk,
mert elég sok a dolgunk. Szóval kilenckor.
- Kilenckor. Remek. - Oké.
- Örülök, hogy itt vagy. - Jó látni téged.
Mi a francról beszélek?
Nincs ott. A pia. A jó fajta. Átraktam.
Elhoztalak volna a reptérről.
- Tudom. - De a hosszabb utat szereted.
Na és hogy vagy?
Megvagyok.
- És te? - Hogy én?
Apa, 15 évig házasok voltatok.
Ne aggódj miattam! Veled foglalkozzunk! A meló?
A lakásod?
Hát, minden oké, apa. De veled mi van?
Mi az?
Úgy érzem, cserben hagylak.
- Hogy érted? - Úgy, hogy cserben hagylak.
- Nem. - De úgy érzem.
Úgy érzem, mondanom kellene valami bölcset és megnyugtatót.
- Mit? - Nem tudom. Idézhetném Thoreau-t.
Vagy valaki mást.
- Az erdős pasast? - Igen. Erdőbe költözött.
- Miért kellene idézned? - Így szokás.
A saját gondolataink helyett kölcsönvesszük másokét.
Nem kellenek évgyűrűs idézetek, apa.
Jól vagyok. És te is, ahogy Leigh is. Mindenki.
Nem vagyunk jól. Szenvedünk. Hivatalosan.
Nézd meg ezt! Tökéletes apa-fia pillanat,
ülünk a konyhaasztalnál, és iszogatunk.
Bármit mondanék, az úgy hangozna,
mintha kigugliztam volna, hogyan kell vigasztalni.
- Kigugliztad? - Igen.
- Bocsi, és... mit írt? - Hogy szarul csinálom.
Nem csinálod szarul. Oké? Itt vagy.
Vettél nekem jó piát.
- Rágugliztál arra, hogy... - Hogyan kell vigasztalni.
Hogyan kell vigasztalni. Látod? Remekül csinálod.
-„Remekül”? - Hát, jól.
-„Jól”. Az majdnem szar. - Ja.
Nem, mert fura lenne, ha profin csinálnád.
Szóval ez így jobb. Nem kell profinak lenned.
Köszönöm.
- Hogy megnyugtattá. - Semmiség. Ezért vagyok itt.
Oké.
Jól van. Remek.
- Oké. - Jó éjszakát!
- Ne maradj fent sokáig! - Nem fogok. Hulla vagyok.
Meg kell mondjam, ez elég fura, hogy nincs itt a szuszogó,
- undorító barátunk kettőnk közt. - Igen. Hiányzik is.
Nekem is. Nagyon. De hát ez van.
- Jól nézel ki. - Jól akartam. A repülőn kész voltam.
- Mit kérsz? - Egy pohár pezsgőt.
- Flancos. - Kell a hangulathoz.
Neki egy pezsgőt. Én pedig tequila-szódát kérnék.
- Csak ennyi? - Nem elég?
- Ez Cleveland... - Nem tudom.
Több vagyok ennél. Ki kell húznom belőled.
- Rosszabb vagy, mint a pácienseim. -„Páciensek?”
Orvos vagy?
- Terapeuta. - Jaj, ne!
Ez nagy baj. Most mennem kell. De nagyon élveztem.
- Ne már! - Csak most mondod, két óra után?
- Tényleg válaszoljak? - Inkább ne!
Szóval nincsenek pszichológus-konferenciák
- ott, ahol laksz? - De vannak. Vannak. Igen.
Akkor miért jöttél ide?
Miért mindig ezt kérdezed? Én is kérdeztem.
Milyen volt felnőni Clevelandben?
Már válaszoltam erre, de oké.
Lógsz egy alagsorban, csókolózol egy alagsorban,
nagyon sok minden történik alagsorokban.
Szóval igen, sok időt töltesz a családoddal.
A barátaiddal. Ennyi. Te jössz.
Hát, én pszichológus-konferenciára jöttem.
- Szóval... - Igen, de...
Egyben el is válok.
Nem tudtam, hogy ahhoz Clevelandbe kell jönni.
Nem kell. De akkor igen, ha az exed végre kiköltözik a házból,
és pár napra le akarsz lépni.
Ha nem tolakodó a kérdés: mi az elhalálozás oka?
Hát, a hivatalosan az ő hűtlensége,
de ez olyan, mintha azt mondanánk, a Sebhelyesarcú az erkélyről esett le,
és nem a több ezer golyó ölte meg, amit beleeresztettek. Tudod?
- Nagyon menő utalás. - Köszi.
Ez szívás. Sajnálom.
Én nem.
Na és veled mi van?
Emlékszem, azt mondtad, azért jössz,
hogy a nővéreddel légy, de mi az oka?
- Családi találkozó. - Az jó.
Hát, ja.
Akkor igyunk arra, hogy több időt töltesz a családoddal!
- Egs! - Egs!
- Ez nagyon jó volt. - Tényleg az volt. Köszönöm!
Innál még egyet?
- Aha. - Oké.
Milyen volt a repülőút?
Egész jó.
Ettél?
Nem.
Ha éhes vagy, ott lesz kaja.
Az étteremben?
Igen, ott nyilván lesz.
Megnyugtatásképp mondom.
Nem vagyok éhes. Ki lesz ott?
- Anya, Leigh, én, te és Rick. - Rick?
- Várod már, hogy láthasd? - Ja, borzasztóan.
- Egy nagy, boldog család. - Boldog vagy sem, egy család vagyunk.
Anyádnak most erre van szüksége.
- Meg egy csodára. - Nem biztos.
Láttam a kutatást.
- Lehet, hogy tévedsz. - Az esettanulmányokat.
Miért nem tudsz pozitív lenni?
Mármint kamuzni?
Megjátszani magam? Ne már, apa.
Nem mondom, hogy könnyű lesz.
És azt sem, hogy meg kell játszanod magad.
Csak azt, hogy nem kellene biztosra venned a halálát.
Mert...
Szerintem még sok emlék várna rád, amiről lemaradhatsz.
Aha.
- Wheeland? - Nem, Barona.
- Hahó! - Hahó!
- Örvendek! - Én is!
- Jól nézel ki. - Te is.
Szép hely.
- Igen. - Remélem, jól főznek.
- Nem tudom. - Egész biztos.
Oké, mielőtt nekikezdenénk, két szabályom van.
Az első, hogy tilos a sírás.
Ha valaki sírni akar, akkor kimegy a mosdóba.
A második: ne görcsöljünk!
Tudom, hogy Rick mindjárt megjön. Darren itt van.
Ez az első alkalom, hogy így összejövünk.
- Nem akarom, hogy kínos legyen. - Oké.
Megszegted a második szabályt.
Tequilát kapsz.
- A ház bora. - Kérnék.
Kösz, anya.
- Üveggel kellett volna. - Tudom.
Milyen volt a repülőút?
A repülőút? Jó volt. Elég hosszú.
De két perc után a szomszéd fickó levette a cipőjét.
- Mi? - Ne!
- És a zokniját. - Jaj!
Aztán az út felénél elővett egy zacskónyi főtt tojást,
- és elkezdte megpucolni. - Na ne!
- Ki utazik tojással? - Esküszöm, így volt.
Hé, pajti! Úgy örülök, hogy itt vagy.
Igen. Én is.
- És köszi, hogy ma elvittél. - Szívesen.
- Hahó! - Helló!
- Oké.
- Akkor... - Szia!
- Bocs, szörnyű dugó volt.
- Semmi baj. - Őrült egy nap.
Még megálltam ott, befejeztem egy hívást.
- Mi volt? - Jól van.
Semmi. Épp azt mondtam Leigh-nek, milyen jó, hogy elvitt a klinikára.
- Én meg, hogy szívesen. - Igen. Kösz! Én ma nem értem rá.
Semmi baj. Minden oké. Mondjunk pohárköszöntőt!
Köszönöm mindenkinek, hogy eljött.
Nagyon sokat jelent számomra, hogy itt vagytok velem.
És tudom, hogy a következő néhány hónap nagyon nehéz lesz.
Az első szabályt is megszegtem.
- Mi? - Butaság.
Milyen szabályt? Hozott szabályokat?
Nem érdekes.
Boldog szülinapot
Kezdheted.
Elmegyünk a kórházba a cuccaiért,
aztán a ravatalozóban találkozunk Rickkel.
- Aztán beszélünk a pappal. - Kivel?
A pappal.
- Pappal? - Pappal.
- Igazi pappal? - Igen.
- Zsidó volt. - Rick azt mondta, hogy ezt akarta.
- Papot? - Igen.
- A temetésén? - Igen.
- Akkor is, ha zsidó? - Ezt már mondtad.
- Ez őrület. - Rick ezt mondta.
Hogy anya papot akar a temetésére?
A Földön töltött 28 évem során egyszer sem hallottam azt mondani:
„Amikor meghalok, keressetek egy kibaszott papot,
- hogy ő mondja a gyászbeszédet!” - Ez Rick döntése.
- Miért? Mi vagyunk a gyerekei. - Mert ő fizeti.
Úristen! Ez kész őrület.
- Miért? - Ez nem olyan,
hogy én fizetem a vacsit, sült hagymát ennék,
- Oké. Hoztam palacsintát. - Megvesztél?
Extra ropogós bacont.
Dinnyét és joghurtot. Megvan minden?
- Köszönjük. - Juhé!
Jó, oké.
- Tovább! - Elmegyünk anya házába,
- elhozzuk a ruháit... - A koporsóhoz?
- Pedig hamvasztást akart. - Nem tudhatod.
- Utált itt lenni. - Dehogy.
Leigh! Utált itt lenni.
Lehet, hogy szerette, mert itt született,
és ez volt az otthona, de amúgy utálta ezt a helyet.
És most mi eltemetjük a hideg clevelandi földbe, örökre.
Talán ha felvetted volna a telefont, amikor harmincszor hívtalak,
akkor te is beleszólhattál volna.
Tökmindegy.
Adjunk hálát a bőséges lakomáért! Köszönjük, Urunk! Ámen!
Oké.
Egy papnak jobban ment volna.
- Segítesz? - Igen, bocsi.
Szóval van egy kezelés Ohióban. Eléggé ígéretes.
- Honnan tudod? - Itt írja.
Nyilván az összes ezt írja.
Honnan tudhatjuk, hogy ez a jó választás?
Van egy az MD Andersonon.
Talán felhívhatom Lisát is, hogy segítsen nekünk.
AJÁNDÉKBOLT
Imádta azt a plüsst.
- Minden este azzal aludt. - Aha.
- Biztos te vagy Renn. - Igen, üdv!
- Örülök, hogy végre megismerhetlek. - Szia!
- Kicsim! Úgy sajnálom! - Köszönöm.
Renn, találkoztál Kimmel? Jó gondját viselte anyának.
Mindennel ellátta.
Anyukátokat egy élmény volt ismerni.
Jól van. Kövessetek! Összepakoltam a holmiját.
Köszönöm, szoba.
- Anya, nem maradhatsz bent örökre. - Dehogynem.
Oké, akkor bemenjünk mi?
Renn, az ugyanaz lenne, mintha én mennék ki.
- De nem. Felejtős. - Anya, ez csak átmeneti.
- Vissza fog nőni. Ne aggódj! - Oké.
Mi lenne, ha lőnél egy képet, elküldenéd nekünk,
és akkor valójában nem kellene megmutatnod.
Oké, jó. Legyen. Adjatok egy percet!
Megállnánk?
Leigh! Megállnánk valahol egy kicsit?
- Nem. Időre megyünk. - Csak egy kicsit!
- Hogy van John? - Jól.
Mikor jön?
- Nem tudom, igyekszik. - Ez mit jelent?
El kell intéznie valamit a melóban. Jön, amikor tud.
Te most haragszol rám?
Nem.
- Biztos? - Igen.
Mert úgy érzem, haragszol.
Miért érdekel hirtelen, hogy mit érzek?
Beszéljünk inkább valami másról!
Jó. Hogy van John?
- A humoristáknál ez a „visszahívás”. - Róluk se beszéljünk!
Várj! Beszélhetnénk a menetrendről?
- Mi van vele? - Módosítsuk!
- Miért? - Nyakkendőt kell vennem.
- Nem hoztál nyakkendőt? - Nincs is.
- Nincs nyakkendőd? - Fekete nincs.
- Amilyet felvehetek egy temetésre. - Ja. Oké, jó.
Miért bosszant ez téged?
- Majd később elviheted a kocsimat. - Köszi!
Elkérhetem most?
Annyira lehangoló ez a hely, hogy eret vágok.
- Baszki, láttam ám! - Mit?
- Mosolyogtál. - Nem igaz.
- Most érkeztem a Földre? Mosoly volt. - Csak egy kis mosoly.
- Az attól még mosoly. - Jó, az volt.
SHOOK RAVATALOZÓ
Megkeresem Ricket. Ne akadj ki!
Menj csak, én meg itt maradok Bánatföldén!
EGY SZERETTÜNK ELVESZTÉSE NEM ÖNMAGUNK ELVESZTÉSE
MINDEN ÉLET ÉRTÉKES
- Elválsz tőle? - Tenned kell valamit.
- Nem válhatok el Ricktől. Most nem. - De miért?
- Azért, mert... - Szóval leragadsz nála?
- Ez szörnyen hangzik. - Mert mi lenne a másik opció?
Akkor kétszeresen elvált, 56 éves clevelandi nő lennék.
Ez a legszánalmasabb mondat, ami létezik.
Ebben csak az szánalmas,
hogy Clevelandben élsz. Le kellene lépned innen.
Menj el Párizsba! Alaszkába! Rómába!
- Rómába? - Igen, csak el innen!
- Úristen! - Bárhová!
Tudod: ízek, imák, szerelmek. Az imákat leszámítva.
Ja. Meg a szerelmet. Mert az sem jön össze.
- Akkor mi marad? - Az „ízek”.
- Ízek. - Az jól hangzik.
- Igen. - De komolyan. El kellene menned.
- Nem lehet. Ott a munkám. - Akkor mondj fel!
Nem mondhatok fel. Ki kell fizetnem a házat,
van egy kocsim, és ide köt az életem.
Nem mehetek el bárhova.
- Nem lehet. - Akkor én jövök haza.
Segítek végigcsinálni a válást. Oké?
- Együtt válunk el. - Két váláson mész át?
Találunk neked egy kedves fickót, akivel jó együtt lenni.
Mint az a férfi ott. Tapasztaltnak tűnik.
És szerintem remek élete lehetett.
Biztos mindennel képben van, és jó parti lenne.
- Ő helyes. - Igen.
És eléggé foglaltnak tűnik.
Rick nem volt olyan rossz srác. De tényleg, vicces volt.
Persze. Aha. De komolyan: hazajöhetek,
- és segítek... - Nem. Nem jössz haza.
Nem. Éld csak az életed!
Folytasd az írást! Nagyon jó író vagy.
Ígérd meg, hogy folytatod! Ígérd meg!
Ez komoly?
- Megígéred? - Meg.
- Tuti bizti? - Tuti bizti.
Renn!
Gyere le!
SIRATÓSZOBA
Szóval, mit csinálunk itt? Mi lesz a siratószobában?
A temetkezési vállalkozó kitesz néhány koporsót.
Nem tudom. Erre várunk.
-„Kitesz”? - Igen.
- Koporsószemlére? - Koporsószemlére.
Az egy koporsó-kiállítóterem?
Igen. Hány kérdésed lesz még, Renn?
- Hány koporsó lesz? - Három. Ezek jönnek ki a büdzsémből.
- Van koporsóbüdzséd? - Igen. Van.
Talán van használt koporsójuk is, pont olyan, mint az új, de olcsóbb.
Talán szeretnél beszállni?
Abból a vagyonból, amit íróként felhalmoztál?
- Ez igencsak övön aluli volt. - Oké, fejezzétek be!
Ezt ne most csináljátok! Ki ez a fickó, Rick?
Nem tudom. Valami fura fickó, ő vezeti ezt a helyet.
- Nem. Úgy értem, hogy hívják? - Bob.
- Üdv! Bill vagyok. - Nagyon örvendek!
- Hogy is hívják? - Bill.
Bill, jól van. Nagyon örvendek, Bill!
Bocsásson meg!
Mrs. Donellan, tetszeni fog benne a családjának.
Ez egy örök otthon.
Jól van, megmutatom, mink van.
Csodás darabok.
Egy kérdés a jobb oldaliról, Bill.
Írhatunk rá valamit? Valami egyedi feliratot?
Vagy csak sztenderd „Nyugodjék békében” van?
Ó, persze, bármilyen feliratot rátehetünk!
Neveket, dátumokat.
Kedvenc mondásokat.
- Igen. - Egyszerre. Például YOLO.
Renn!
Ő viccesnek tartotta volna.
- A monogramja? - Felejtse el!
- Ez a bal oldali érdekes. - Nagyon népszerű darab.
Sejtem, miért, Bill.
Tetszik a lángos koporsó ötlete.
Világos üzenetet küld a szeretteidnek,
- hogy mi vár rájuk. - Renn!
Igen. Hogyne. Akkor ezt szeretnék?
- Nem. Tényleg ne hallgasson rá! - Ne hallgasson rám!
- Én a középsőre szavazok. - Egyetértek.
- Hallotta. - Nos, akkor mehetünk?
Megőrültél? Felterjesztenélek bérszámfejtő osztályvezetőnek.
- Tudom. - Ez nagy megtiszteltetés.
Mások vágynak rá. Mint például Gary.
Nagyon örülne neki. És sok pénzt kereshetnél.
Te vagy a mi emberünk. A bérszámfejtés osztályvezetője.
Tudunk rád várni. Gondold végig!
- Majd felhívlak. - Jó. Köszönöm.
KEVIN IRODA
- Minden oké? - Igen. Persze.
Remek program.
A ravatalozóból a halál bölcsőjébe.
Légy kedves! A fickó pap.
Ahogy látom, követte egy démon, és beköltözött hozzá.
Az egy Annabelle baba az udvaron?
- Nem is az. - De igen.
- Nem. - Annabelle.
- Talán vannak unokahúgai. - És itt hagyták?
- Talán nem tud róla. - Gondolom, ember, és van szeme is.
Talán a démon kiszúrta neki, miután beköltözött ide.
Jézusom!
Előbb mosolyog, most meg viccel. Egy órája még be voltál feszülve,
- szóval ez nagy dolog. - Ne szokj hozzá!
Kezdesz megváltozni. Érzem. Ó, tessék! Megjött.
Mazda Miata.
A járdára parkol.
Megbüntethetnék.
- Hoztál dzsúzt? - Turmixos dzsúzt.
- Mi az a turmixos dzsúz? - Turmdzsúz. Diétázom.
Jól nézel ki.
- Rick! Szia! - Dan atya!
Renn és Leigh? Örvendek!
Őszinte részvétem. Épp órát tartok.
De gyertek be! Isten hozott titeket!
Jól van. Adam, gyakorolj tovább! Nagyon ügyes vagy.
- Sharon, nagyon ügyes! Jól játszik! - Tényleg!
Jó, hogy végre megismerhetitek Dan atyát.
-„Végre”? - Igen. Ő egy igazi kőszikla volt
ebben az egész fájdalmas procedúrában.
De komolyan, ő egy spirituális hős.
Bármekkora is volt a baj, ő nem hagyott cserben.
Sokat jelent, hogy itt a végén is velünk van.
Köszönöm, Rick! Ez nagyon kedves tőled.
Örömmel tölt el, hogy ismerte anyát.
Ezt nem is tudtam.
Nem ismerte őt. Nem találkoztak. Ő az én spirituális hősöm.
De itt jöttök ti a képbe.
Már sokat meséltem neki az anyukátokról.
Hogy mit szeret, mi a kedvenc étele, hasonlók.
Most pedig külön-külön leül veletek beszélgetni,
kérdez még ezt-azt, összeköti a tőlem hallottakkal,
és meglesz a gyászbeszéd.
Mint egy foltvarrásos gyászbeszéd.
El akarod viccelni, de igen, pontosan erről van szó.
Mennem kell, még van pár elintéznivalóm.
Megtörtént az átadás.
Jól van.
- Kösz, Rick! - Én kösz!
- Pá, Rick! - Jól van.
Bocsánat a kupiért, ma nem volt időm takarítani.
Egyre ügyesebb. Nem olyan jó, mint két hónapja,
de ez nagyon jól megy neki.
- Igen. - Tényleg ügyes.
- Igen. - Köszönöm. Ki kezdi?
- Renn? - Bocs, megismételné a kérdést?
- Hogy vagy? - Jól.
Hogy működik ez?
Feltesz pár kérdést a hogylétemmel kapcsolatban,
vagy én meséljek?
Először mindig megkérdezem, hogy az illető, akivel beszélek
- nem akarja-e maga mondani a beszédet. - Nem.
Megértem.
- Finoman szólva is megterhelő. - Igen.
De azért szeretem megkérdezni, mielőtt belekezdünk.
Oké.
Igen. Köszönöm. De a válasz így is nem.
Jól van.
Talán kezdhetnénk azzal, hogy mesélsz róla egy kicsit.
Lily Katherine-ről.
Lily Katherine.
- Érdekelne. Mit mondott róla Rick? - Az apádat ebből most kihagynám.
- Mostoha. - Igen, bocsánat.
Mostohaapádat. És a nővéredet is.
Oké, szóval a holnapi gyászbeszéd egy amolyan meglepetés lesz?
Nem tudom, ez jó megfogalmazás-e, de én úgy tapasztaltam, hogy segít,
ha sajátos módon emlékezünk a szeretteinkre.
Ahogy mi szeretnénk. Hogy ne befolyásolja senki.
Szóval mesélj róla, Renn! Mik voltak a hobbijai?
Kedvenc filmjei? Mi a kedvenc emléked róla?
Nem tudom. Most egy sem jut eszembe.
Mi az első dolog, ami eszedbe jut róla?
- Hogy utálta volna ezt. - Mármint mit?
Hogy itt csevegünk a haláláról
Rick spirituális hősével. Már bocs.
Miért utálta volna?
Mert utálta, amikor róla beszéltek.
Ezért sem mesélt arról, hogy min megy keresztül.
Mindent magába fojtott. Senki sem tudhatta.
- Értem. - Utálta mások véleményét hallgatni.
Meséket arról, hogy valakinek a rokona egy bogyóval legyőzte a rákot.
Talán kezdhetnénk itt. Nem a hobbival és a kedvenc kajával.
Az ilyen szarságokkal.
Bocsánat a trágárkodásért. Szóval nem azzal, amit szeretett.
Mert ki nem szarja le? Megint bocs.
Beszéljünk arról, hogy mit utált!
Nincs még egy ember, aki úgy utált összefutni valakivel, ahogy ő.
Ez sokat elmond róla.
Mindaz, amit utált. Az embereket és a csevegést.
És ezt. Ezt is utálta volna.
- Mit csináltál? - Tessék?
- Mi? - Mit hoztál el?
Úristen! Nem csináltam semmit. Csak egy csészét hoztam el.
Elhoztál egy... Úristen! Már megint.
Nyugodj meg! Mindenki ezt csinálja.
Ezért tartanak mindenből pluszban.
- Így van. - Ez nem igaz. Baromság.
- A tálkát is elhoztad? - És egy kanalat.
- Az egész készletet? - Nem hozhatod el csak egy részét.
- Bevarrnak titeket. - Ugyan!
- Nem hozlak ki titeket. - Mi van?
Ma semmit nem veszel komolyan. Semmi nem jutott el a tudatodig.
- És ez kiborít. - De, eljutott.
Nem, nem jutott el. Érzésvezérelten viselkedsz.
- Mintha itt sem lennél. - Itt vagyok.
De engedd meg, hogy a magam módján oldjam meg!
De nem oldod meg! Csak viccelődsz.
- Nem érzel semmit. - Kit izgat?
- Ez egy baromság. - Nem baromság.
- A kedvenc kajája? - Ez van.
Megtörtént. A nap, amitől féltünk,
amit el akartunk kerülni, eljött.
Már nem tagadhatod, hogy beteg, mert meghalt.
- Nem tagadtam. - Meghalt. Hallod?
- Meghalt. - Hallom.
- Akkor reagálj már valamit! - Reagálok!
Kiabálok, nem? Ez reakció.
Attól még, hogy te nem látod, reagálok.
Nagyon jól ismerlek, és azt csinálod, amit mindig:
semmibe veszed a problémákat. Nem érzel semmit, nem beszélsz.
- Oké. - Akkor kérdezz!
- De mit? - Hogy fogsz élni az anyád nélkül?
Hogy fogsz továbblépni? Nem kell tudnod a választ,
- de fel kell tenned a kérdéseket. - Nem.
Akkor ez meg fog ismétlődni, itt leszünk fél vagy egy év múlva,
és ugyanerről fogunk beszélgetni,
és akkor is menekülsz majd a hívásaim elől.
Nem tudhatod.
- Oké. - Oké.
Megnézem a gardróbját, és keresek valamit holnapra.
Nem akarok sokáig maradni.
Holnap visszajövünk a maradékért.
Parókaszalon, Renn-nel és Leigh-vel
Szia, pajti! Mit csinálsz?
Leigh?
Eltévedt? Elnézést! Eltévedt?
- Tessék? - Eltévedt?
- Bocsánat. Nyakkendőt keresek. - Öltönyüzlet. Ott fent találhat.
A francba!
Segíthetek?
- Renn? - Baszki!
- Helló! - Szia!
Mi a szitu? Milyen Los Angeles? Hogy megy az írás?
- Mesélj! - Jó. L. A. nagyon jó.
Írtál valamit? Amit láthattam.
Nem, még nem.
- Csak találkozókra járok, és... - A fenébe! Majd biztos beindul.
Az unokatesóm is elment L. A.-be, hogy színész legyen. Furán festett.
Úgy néz ki, mint akit váratlanul hátba vertek, és úgy maradt.
- Sajnálom. - Ja.
Azt hiszem, most szerződtették egy mosóporreklámra.
Engem kérdezel? Nem ismerem.
Igen, az volt, mosóporreklám.
Na mindegy, egy nap alatt keresett 20 rongyot.
Egy nap alatt 20 lepedőt.
Igen, sok pénz van a reklámban.
Őrület. Te is válthatnál erre.
Hát, ez inkább marketing, de majd gondolkodom rajta.
Igen, persze, gondolkodj rajta!
És amúgy hogy vagy? Tudod...
Hallottam a hírt. Az anyukádról.
Igen.
- De jól vagy? - Igen, jól. Tényleg.
A fenébe! Tudod, emlékszem rá.
- Nagyon kedves nő volt. - Igen, köszönöm.
Emlékszem, hogy mindig
- késve ment érted a suliba. - Igen, így volt.
Bocsi, valószínűleg
- ez nem a legjobb emléked róla. - De, ez is jó.
Arra is emlékszem, hogy az én anyukám egyszer értem jött késve,
mert az apámat kirúgták, és korábban ment haza.
Durva veszekedés kerekedett, anya elviharzott,
és mivel tiszta ideg volt, elfelejtett jönni értem.
Az anyukád odajött hozzám, azt mondta:
„Hé, Andy, várok veled, ülj be, hallgatunk egy kis zenét! Jó lesz.”
Szóval beültem a kocsiba veled és az anyukáddal, tett be zenét.
- Paul Simont. - Paul Simont.
Imádta Paul Simont.
Aztán ott ültünk hárman.
Hallgattuk Paul Simont, amíg meg nem jött értem az anyukám.
Hazavitt,
aztán a folytatták a veszekedést.
Egész este veszekedtek. Már nem akartam hallani,
leosontam, odamentem a lemezgyűjteményükhöz,
és megtaláltam azt a CD-t.
Visszamentem a szobámba, feltettem a fejhallgatót.
És többé már nem hallottam őket.
- Aha. - Az anyukád segített ebben.
Tényleg nagyon kedves nő volt.
- Köszönöm. - Aha. Sajnálom.
- Aha. - Jó volt látni téged.
Korán van még egy italhoz?
Köszi, Cleveland!
- Bravó! - Mindjárt jövök.
Oké.
- Szia! - Szívesen.
Megbántam, hogy eljöttem.
- Szóval most... - Már késő! Bemutatlak a barátaimnak.
- Nem léphetsz le. Gyere! - Oké.
- Srácok, ő itt Renn. - Renn!
- Szia! - Helló!
- Hali! - Sam.
- Szia! Parker. Örvendek! - Szia!
Elképesztően jól énekeltél.
Igen, ma este senki nem múlja felül.
Az volt a célom, hogy te is színpadra állj.
Nem, ahhoz egy hordónyi rövidet meg kéne innom.
- Felejtsd el! - Mindjárt jövök.
- Igen! - Úristen!
Honnan ismered Zoey-t?
Űrlényekkel harcoltunk a repülőn.
- Szóval az egyik páciense vagy? - Igen.
Ti honnan ismeritek? Régről?
- A mai konferencián ismertük meg. - Igen, de imádjuk.
- Képtelenség nem imádni. - Igen.
- Rólam beszéltetek? - Csak jó dolgokat mondtunk.
- Oké, folytassátok! - Hűha!
Igyunk a részvételedre!
- És Cleveland csodás városára. - Clevelandre! És a részvételre.
- Clevelandre! - Ez mi, alkohol?
- Ütős. - Aha.
Ezt ki csinálta?
- Renn, ez nagyon menő! - Kösz szépen!
- Oké. - Oké.
- Veszélyes. - Csirió!
- Kiugrok. - Oké.
Cleveland!
- Szia! - Hogy van a kedvenc emós fiúkám?
Két másodpercre attól, hogy tetkót varrasson a vádlijára. Ja.
Úgy tűnik, kicsit sok volt a családból.
- Igen. Mondhatjuk. - Mit csináltatok ma?
Hogy mit csináltunk? Elmentünk a kórházba, a ravatalozóba.
Beszéltünk egy pappal. Sértegettem a papot.
Veszekedtem a nővéremmel, és sírva fakadt a gardróbban.
Vettem nyakkendőt. És most ez.
Úgy érzem, ezek után több, mint négy kérdésed lesz.
Nem, csak egy van.
Miért vagy itthon igazából?
Ja, ez a megfelelő kérdés.
Meghalt az anyukám.
- Úristen! - Igen.
Renn, úgy sajnálom!
Aha, köszi.
Miért nem mondtad?
Nem is tudom.
Talán abban bíztam, ha nem mondom ki, akkor meg sem történt.
- Értem. - De megtörtént.
Meghalt, és holnap lesz a temetés.
Nagyon durva ezt így hangosan kimondani.
Holnap lesz az anyukám temetése.
Sajnálom.
Jól vagyok. Tényleg.
Biztos? Én nem lennék jól.
Ja, igazad van. Nem vagyok jól.
Nem tudom, hogy miért mondom ezt.
Egyáltalán nem érzem ezt valóságosnak.
És nem tudom, hogyan kezeljem.
Szóval nem veszek róla tudomást, a szőnyeg alá söpröm, és...
Aggódom, hogy örökre így maradok.
Aha. Tudom, hogy így érzel.
De idővel...
lehet, hogy sok idő kell hozzá, de végül...
Végül megtanulod jobban kezelni ezt, és együtt élni vele.
Nem tudom, hogy magyarázzam meg, de mintha az életemnek két fele lenne.
A jó fele, ami még ez előtt volt,
a betegsége előtt. És van a pocsék fele.
Téged leszámítva
ebben csak negatív hatások értek.
Vissza akarok menni oda, amikor még nem hordott kesztyűt,
mert kisebesedett a keze, és nem kellett parókát vennie.
És nem kellett kórházba menni, ami nem mentette meg.
Csak szeretnék egy teraszon ücsörögni vele,
csak beszélgetni és nevetgélni.
Az életem jó felére vágyom.
Fura, hogy vannak bevillanások a régi életemből,
de most már valahogy olyan távolinak tűnnek! És...
Látom őket.
De megérinteni nem tudom.
Csak figyelem őket.
Szóval nem...
nem veszek részt benne.
Ez olyan szánalmas. Állandóan a telefonomat nézem,
várom, hogy hívjon vagy írjon, hogy: „Szia, pajti!
Csak vicceltem, jól vagyok.”
De...
Tudom, hogy ez sajnos... nem történik meg.
És...
Ehelyett a főnököm hívogat, egy munkával, ami nem érdekel.
A nővérem meg folyton emlékeztet, hogy miket kell tennünk, mert...
anya meghalt.
És nem veszek róla tudomást, homokba dugom a fejemet, és...
mindent elcseszek. Bocs. Túl sokat mondtam.
Nem. Szerintem nem cseszel el mindent.
Hát, jól sem csinálom a dolgokat.
Nem is kell jól csinálnod.
Köszi.
Figyelj csak! Elmehetek holnap?
- A temetésre? - Furán hangzik, de...
- Elég fura. - De...
Nem tudom, szeretnék ott lenni melletted.
Ez jólesik.
- Király. - Király.
Készen állok.
Mire?
Benne vagyok, bármit is jelentsen.
- Menjünk! - Oké.
Gyerünk!
Azért gyűltünk ma itt össze, hogy végső búcsút vegyünk
Lily Katherine-től.
A tanártól, a baráttól, a testvértől, a feleségtől.
És anyától.
Lily Katherine egy derűs, vidám ember volt.
A nevetése betöltötte az egész szobát.
A szerető férje, élete szerelme, Rick,
azt mondta, hogy nagyon szerette az embereket.
Nagyon örült volna, ha így együtt lát titeket,
hogy beszélgessetek, hogy megfogja a kezeteket, meghallgasson titeket.
Imádott a barátaival beszélgetni,
a kedvenc filmjeiről, köztük a...
Bocsánat!
Mi az?
Csak egy emlék ugrik be róla.
Bárcsak valami jó lenne, mint...
Egy repülőből való kiugrás, hegymászás, de nem...
Ketten voltunk mentünk haza a plázából.
Kilencéves voltam, és dühös.
Ott felejtett egy üzletben.
Azt mondta, hogy üljek le a padra, és várjak a képregényemmel,
amíg ő felpróbál több ezer ruhát és kiegészítőt.
Leigh tudja, hogy ez volt a kedvenc hobbija.
Új ruhákat vett, és később visszavitte őket.
Na mindegy...
Nagyon sokszor csinálta ezt.
És ekkor egy pulóvert vett.
Megvette, és kisétált.
Ott ültem a padon, és vártam, hogy visszajöjjön.
Pár óra múlva jött vissza. Berohant az üzletbe,
számtalanszor bocsánatot kért, de még mindig dühös voltam.
Egy idős néni azt kérdezgette: „Eltévedtél?”
És igazából nem.
Pontosan ott voltam, ahol lennem kellett.
Csak anya ott felejtett.
Ha most visszagondolok, csak irigységet érzek.
Mert szeretném újraélni azt a napot.
Bárcsak újra ott ülhetnék a padon,
az üzletben,
a képregényemmel! Irigy vagyok arra a kilencéves fiúra.
Mert ha újraélhetném azt a napot...
akkor az azt jelentené...
hogy visszajön.
Bocsánat!
- Üdv! - Szép történet volt, Renn.
- Dehogy. - Tudod, büszke lett volna rád.
- Kösz. - Szólj, ha kell valami!
Jó, rendben.
- Szia! - Szia!
- Köszi, hogy eljöttél. - Köszi, hogy itt lehetek.
- Látom, találkoztál a nővéremmel. - Igen.
- Kedves lány. - Dzsesszt kértem.
- Igen. - Erre való a dzsessz.
- Megbocsátasz egy percre? - Igen, persze.
- Szép beszédet mondtál. - Szép tőled, hogy nevetgélsz, Rick.
Mindenki a maga módján gyászol.
Igen. És úgy tűnik, egyesek egyáltalán nem gyászolnak.
- Azt hiszed, nem gyászolok? - Úgy látom.
- Ne most! - Csak beszélgetünk.
Attól, hogy te szomorkodsz,
neked többet jelentett, mint nekem, igaz?
Igen. És mivel az elmúlt két évben és az azelőtti tízben
- nem voltál vele. - Renn!
Vagy amikor a kemó miatt a fürdő kövén aludt,
mert nem volt ereje visszamenni az ágyába,
- amikor már hallucinált. Te emlékszel. - Renn!
Olyanokat látott, akik ott sem voltak.
Sírni kezdett, mert olyanokat látott, akik ott sem voltak. Nem voltál ott.
Szóval igen, nagyon sajnállak, és remélem, sikerül feldolgoznod.
Te profi vagy. Tudod, mi a teendő, ha egy családtag megbetegszik.
Mert mit tettél? Hazajöttél?
- Hogy mellette légy? - Igen.
Párszor jöttél haza.
Sokszor eljöttem. És minden este beszéltünk.
De ez nem rólam szól. Hanem rólad.
Nem. Ez rólad szól.
Mert amikor megbetegedett,
komolyan megbetegedett, te sem voltál vele.
- A nővéred igen, de te nem. - És te?
- Igen. - Igen?
Hozzád képest mindig vele voltam.
- Elég ebből! - Nyugi!
Megszól azért, ahogy gyászolok.
Én nem szóllak meg azért, mert elmenekülsz, mert írogatsz.
- Ő kérte, hogy ne jöjjek. - És te megfogadtad.
Egy beteg nő azt mondta, ne gyere, és te ezt akartad hallani.
- Haza akartam jönni. - De nem jöttél.
Te tényleg elhitted neki?
Hogy nem akarta, hogy mellette légy?
Te voltál a kedvence. Bocs! De ez az igazság.
Engem nem akart látni. Nem is jöttem. De téged akart. Hiába.
És ezért nem tudtál elbúcsúzni tőle.
Talán erről szól ez a dolog.
- Sajnálom. - Rick!
- Remélem, megemészted. - Jól van. Kifelé!
Sajnálom, én...
- Elnézést! - Sajnálom.
- Köszi, hogy eljöttetek! - Nincs mit.
Óvatosan hazafelé!
Köszi!
Hogy csinálod?
Mit?
Azt, hogy sosem esel szét, és...
olyan erős vagy, és...
Renn. Padlón vagyok. Tényleg.
- Nem tűnt fel. - Ja.
A gardróbos dolog egyszeri eset volt.
Bocs, hogy magadra hagytalak ezzel.
Említetted azt a napot, amikor anya ott felejtett a plázában.
Én máshogy emlékszem.
- Nem voltál ott. - Pontosan. Ott akartam lenni.
Tudom, hogy ijesztő volt, amikor ott felejtett. Megértelek.
De engem oda sem vitt.
- Sajnálom. - Semmi baj.
Rick egy seggfej, és sok mindenben téved,
erre is rátérek mindjárt, de...
abban igaza van, hogy tényleg te voltál a kedvence.
Az ő személyiségüket örököltük.
Apa időnként rád akart hasonlítani,
anya meg időnként rám.
Igen, ez így működött.
Ezért vitt el anya téged ide-oda, és nem engem.
Nem azért, mert nem szeretett. Szeretett engem.
Hanem mert úgy tudta elkerülni apát, ha engem elkerül.
Én nem szereztem vele sok közös emléket gyerekkorunkban.
De mostanra már igen. Most már sok van.
Egy hónapja...
ott ültem vele a kórházi szobájában. Tévét néztünk, kártyáztunk.
És lehet, hogy nem szívmelengető emlékek,
de mégis vele kapcsolatos emlékek, és...
és az enyémek.
Te kaptad meg a jó felét, én meg a rosszat, de...
semmiért nem cserélném el az enyémet.
- Aha. - És nem jöttél haza.
Megértem, hogy bűntudatod van emiatt.
De Rick ebben téved, mert anya tényleg így akarta.
Így tudott menekülni a helyzet elől.
Mert ha hazajöttél volna, minden valóságossá vált volna.
Szóval duzzoghatsz, sírhatsz,
hallgathatod a rockzenéket, vagy hasonló.
De nem kell, mert ő nem ezt akarná.
- Anyára! - Anyára!
Nagyon ijesztő voltál. Ahogy beolvastál neki.
Őrült szemei vannak.
- Mi az? - Az a rohadt Rick.
- Rick kizárt minket a házból? - Ja.
- És elhozta a holminkat? - Ja.
- És ez minden, amit elhozott? - Ja.
- Szemétláda! - Két doboz és egy szemeteszsák?
- Igen. - Szemétláda!
Szóval ő dönt arról, mit hozhatunk el
- két dobozban. - És egy zsákban.
- Anya cuccai? - Ott vannak.
- Ahonnan kizárt? - Talált.
Ez egy nagyon genyó húzás volt.
Megfojtanám a fickót.
- Üvöltenék. - Kinyíratnám.
Pereljük be! Nem tudjuk.
- Két percig nem bírnám a börtönben. - Nem hát.
Rohadt tetű Rick.
Oké, valamit azért megtehetünk. És valaki büszke lenne ránk miatta.
- Ne! - De!
Ne!
Üresnek tűnik a ház.
- És ha van őr? - Apa, nincs semmiféle őr.
Oké, szeretném elmondani, hogy ez egy irtó pocsék terv!
Nem vagyok ellene, de nem is támogatom.
Oké. Vegyük végig!
- Oké. „Hogy törjünk be egy házba.” - Úristen!
Mielőtt folytatnánk, a szülő, aki a legérettebb, szintén belevágna?
Igen. Bánom-e, hogy papucscipőt vettem? Ja, de ami fontosabb,
hogy ti továbbléphessetek. Csak ez számít.
- És hogy bosszút álljunk Ricken. - És ehhez betörés kell?
Egy enyhe betörés. Ebben állapodtunk meg.
- Hagyjuk ezt a szót! - Oké.
Ja, nem csináljunk durván. Vegyük végig a lépéseket!
Oké. Én nem vagyok benne. De mi az első lépés?
- Kíváncsi vagyok. - Első: van itthon valaki?
- Úristen! - Igen, ez eléggé...
- Egyértelmű. - De nagyon fontos.
- Valószínűleg nincs itthon senki. - Valószínűleg?
Ha nincs, akkor jön a második lépés.
Tudjuk, hogy van-e riasztó a házban?
Szerintem nem szereltetett be egy nap alatt riasztót,
és korábban nem volt, szóval valószínűleg nincs.
Nincs, vagy valószínűleg nincs. Akkor ugrunk a negyedik lépésre.
- Francba! - Mi az?
Rányomtam egy hirdetésre.
- Ne már, apa! - Mit csináljak, Renn?
- Ki hirdet egy betörős honlapon? - Olyan, mint egy játék. Jópofa.
- Egy víz alatti világ sellőkkel. - Nem tudsz kilépni?
Nem. Nem engedi.
- Halkítsd le! - Próbálom.
- Lesittelnek. - Nyugi!
Vége van. Oké? Vissza a negyedik lépéshez!
-„Keress nyitott ablakot!” - Nyitott ablak.
- Menjünk! - Ne!
- Ott van egy. - Ne csapd be!
- Próba kellett volna. - Próba?
Nem tudom. Ez felelőtlenségnek tűnik.
Oké.
- A túloldal. - Hűha!
Kicsit sem gyanús...
Eltelt egy óra.
- Dehogy. - Ott jön.
Hűha, ez nem túl jó.
Kár, hogy nincs nyitva semmi.
- A konyhaablak nyitva van. - A csapnál?
- Igen. Mi az ötödik lépés? -„Mássz be az ablakon!”
Aztán?
- Lopj el dolgokat! - Nincs más?
Ez a cikk a betörésről szól. Kellene még egy a bejutás utánról.
Guglizzunk rá!
- Ne! - Szóval miután betörtünk, lopjunk?
Nem, nem lophatsz el semmit,
mert azt észreveszi, hívja a zsarukat, és végünk.
- Úristen! - Hozzatok tárgyakat, de ne cuccokat!
Ha ezt csináljuk, akkor ezt tegyük teljesen világossá!
- Oké. - Jó.
- Csak pár cucc. - Csak pár tárgy.
Szavakon akadsz fent?
- Ez időzúzás. - Nem.
- Annak tűnik. - Igen.
Én is húzom az időt, hivatalosan is.
Ez helytelen dolog. Mindannyian tudjuk, hogy az. Oké?
Le kellene beszélnem erről titeket.
De nem jut eszembe semmi érv. Szóval...
Akkor megcsináljuk?
- Jó. - Oké.
Ellopunk pár tárgyat.
- Oké. - Egy, kettő, három.
Ellopunk pár tárgyat.
Tárgyat.
- Mit csinálsz? Leigh! - Megyek.
Ne!
Ez jót tesz nekik.
Úristen!
- Oké, itt vagyok. - Hé!
- Mi az? - Leállítasz?
- Nem. - Oké.
Jesszus!
Óvatosan! Halkan! Nehogy elkapjanak!
Oké.
Anyára!
- Anyára! - Anyára!
Van valami?
- Semmi különös. - Hát, az sajnálatos.
Ne is mondd!
- Szia! - Szia!
Egy pohár pezsgőt kérek.
- Flancos. - Kell a hangulathoz.
Emlékszel, amikor meséltél egy igencsak személyes dolgot arról,
hogy miért jöttél Clevelandbe,
én meg hazudtam arról, hogy családi találkozón vagyok itt?
Igen.
Még nem kértem emiatt bocsánatot.
Szóval nagyon sajnálom.
- Köszi! - Aha.
És sajnálom az üvöltözést is
a mostohaapámmal. Elég durva volt.
Semmi baj. Ez a gyász egyik fázisa.
- A mostoháddal való üvöltözés? - A düh.
- Ja, oké. - Aha.
A tagadásban vérprofi vagyok. Sokat gyakoroltam.
Szóval akkor jól vagy?
- Nem. - Nem?
Nem. De megleszek.
Úgy érzem, hogy nekünk most nem kéne randiznunk.
Igen, ez igaz. Jó csók volt. De szét vagyok esve.
- Szóval igazad van. - Én is szét vagyok esve.
A pszichológusom azt mondaná: „Csajszi, egy év múlva írj rá!”
Igen, én pedig várnék három napot a válasszal, és játszanám a lazát.
Mintha bírnál várni három napot azzal, hogy válaszolj...
Egy napot se bírnék. Rögtön visszaírnék.
Remélem is.
A legjobbkor jött a pezsgő. Köszi!
- Az anyukádra! - Lilyre!
Basszus!
Mi vagyunk egymás alibije. Ne feledjétek!
Felesleges tovább húzni.
Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek.
Hiba volt kizárni titeket. Békeajánlattal érkeztem.
Oké. Akkor ennyi.
Ha kellene még valami, csak szóljatok!
- Hívjatok fel, vagy... - Menj el!
- Megszeged a második szabályt. - Szabályt? Lemaradtam valamiről?
- Nem érdekes. - Oké. Sziasztok!
- Helló, Rick! - Helló!
Ez biztos nem az összes cucca.
Nem.
- De ez is valami. - Igen. Jó fej volt tőle.
„Addig nem értjük meg magunkat, amíg nem tévedtünk el.
Henry David Thoreau. Az erdős fickó.”
KEVIN IRODA
Szia, Renn!
Kitartok a döntésem mellett. Írni szeretnék.
- És mit fogsz dolgozni? - Nem tudom. De majd kitalálom.
- Sok sikert! Hiányozni fogsz. - Kösz!
- Jól van. - Oké. Szia!
Írj, ha felszálltál, jó? És vedd fel a rohadt telefont!
- Oké. - Oké.
- A hosszú úton menjünk! - Oké. Jól van.
- Szeretlek! - Köszönöm.
Mi van az ingujjadban?
- Úgy adták neked? - Nem.
Nem?
- Elloptad? - Igen.
Megnézhetem?
Nem túl okos ötlet ellopni dolgokat.
- Jó. - Ne csinálj ilyet többet!
De ezt most megtarthatod.
- Oké. - Csak most.
- Mehetünk? - Igen.
Oké.
Jól van. Akkor indulás!
Megbízó: PLINT A feliratot fordította: Petőcz István