‫זה היה כשהגברת והאדון הצעיר‬
‫עשו טקס לזכר אימה המנוחה של הגברת.‬
‫איך העזת לומר לבן שלי להשתחוות?‬
‫איך העזת לומר לו להשתחוות לרוח נחותה?‬
‫אימא!‬
‫אדון צעיר!‬
‫אבוי.‬ ‫-גברת גוויגוקצ'ה.‬
‫תיכנסי, בבקשה.‬
‫בוא, אדון צעיר.‬
‫פחדתי כל כך שאסתבך בצרות, עד ש…‬
‫יצאתי מדעתי.‬
‫בהחלט לא הייתי שפויה.‬
‫כשסוף כל סוף התאפסתי‬
‫הלכתי להזעיק עזרה.‬
‫אבל כשחזרתי עם המשרתים,‬ ‫נדמה שהכול היה אשליה.‬
‫האדון הצעיר נעלם לחלוטין‬
‫ולא נשארה שם אפילו טיפת דם אחת.‬
‫תיפטר ממנו.‬
‫לא.‬
‫זה לא הבן שלי.‬
‫כמה עלוב אתה.‬
‫באמת חשבת…‬
‫שכך תוכל להיפטר מהבן שלי?‬
‫אתה באמת מאמין‬
‫שבזכות כל זה…‬
‫הכול יהיה בשליטתך?‬
‫בבקשה, עשי לו הלוויה.‬
‫אחי…‬
‫הבן שלך ושל אבא.‬
‫הגיע הזמן שניפרד מהונגראנג.‬
‫הוא תמיד היה שם, ואיש לא ידע.‬
‫תארי לעצמך כמה הוא היה בודד, חסר אונים‬
‫וכמה הוא פחד.‬
‫את מציעה לעשות הלוויה לבן שלי?‬
‫זה מגוחך.‬
‫איך העזת להביא לכאן כזו טינופת?‬
‫זה יקרה על גופתי המתה.‬
‫אז תמותי.‬
‫תמותי.‬
‫את יודעת שזה מגיע לך.‬
‫איפה הבן שלי?‬
‫הבן האמיתי שלי שהבטחת להחזיר אליי.‬
‫איפה הונגראנג שלי?‬
‫אל תקראי לו כך!‬
‫הונגראנג כאן. הוא כאן!‬
‫את מכחישה את זה?‬
‫את לא מזהה אותו?‬
‫מי אשם בכך שהוא הגיע למצב כזה?‬
‫זה בגלל הקמע שתלית בתקווה שאמות.‬
‫הכוונה שלך לרצוח‬
‫זה מה שהרג את בנך.‬
‫את…‬
‫הרגת את אחי.‬
‫זו את.‬
‫לא!‬
‫זה לא הבן שלי.‬
‫לא!‬
‫לא יתכן שזה הבן שלי!‬
‫לא יתכן! זה לא הבן שלי!‬
‫לא!‬
‫לא יתכן שזה הוא!‬
‫סליחה שהרשיתי לעצמי להשתמש בשם שלך.‬
‫בתמורה…‬
‫אגן על אחותך היקרה‬
‫עד נשימתה האחרונה.‬
‫אגן עליה לנצח.‬
‫אין לי מושג‬
‫מה אני צריכה לומר‬
‫או איך…‬
‫אני צריכה להיפרד ממנו.‬
‫פרידה פשוטה‬
‫תהיה די והותר.‬
‫במובן מסוים‬
‫לומר "שלום" זה גם להיפרד.‬
‫כשנפרדים לשלום‬
‫מאחלים זה לזה כל טוב.‬
‫ומקווים להיפגש שוב.‬
‫אם כך…‬
‫כעת אתם נפרדים לשלום‬
‫בתקווה להיפגש שוב.‬
‫שלום לך…‬
‫הונגראנג.‬
‫- הונגראנג היקר -‬
‫אמהר לשחזר את הקמעות שלי‬
‫אפילו אם הציור ישבור אותי.‬
‫באשר ל…‬
‫הונגראנג‬
‫חסל את הסייפים שהרסו את הטקס שלי‬
‫והחזר את הונגראנג אליי.‬
‫אעשה כדבריך, הוד מעלתך.‬
‫הוא בוודאי לא יספק מידע נוסף.‬
‫תמצא את המחבוא של הסייפים בעצמך.‬ ‫-כן.‬
‫כשנחסל את הסייפים‬
‫נהרוג גם את קוצר הנשמות.‬
‫אבל הוד מעלתו ביקש שנחזיר אותו.‬
‫כן.‬
‫זה בוודאי היה כואב‬
‫ומפחיד.‬
‫שנאתי את זה‬
‫והרגשתי בושה.‬
‫אין סיבה לכך.‬
‫אלו שעשו לך את זה‬
‫הם אלו שצריכים להתבייש.‬
‫ובכל זאת, אני…‬
‫נשארתי עם הצלקות.‬
‫כפי שהכאב שלך‬
‫נשאר כאן.‬
‫וגם כאן.‬
‫אני מקווה שיום אחד‬
‫הצלקות של שנינו…‬
‫ייעלמו ויישכחו.‬
‫הן לא חייבות‬
‫להיעלם או להישכח.‬
‫צריך לראות אותן, להכיר בהן‬
‫ולקבל אותן, כפי שאעשה למענך.‬
‫ניכנס למיטה.‬
‫אני משוכנע‬
‫שהנסיך ינסה להאשים אותי בכל פשעיו.‬
‫לכן תחילה נמצא את קוצר הנשמות‬
‫ונשתמש בו כמגן שלנו כנגד הנסיך.‬
‫כן.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫זה נפל לך.‬
‫כן.‬
‫אני הולכת לבקר בכפר.‬
‫בסדר גמור.‬
‫אלך לאסוף עצים להסקה.‬
‫אמור לי היכן אתם מסתתרים.‬
‫אם תעשה את זה בשבילי‬
‫תוכל לצאת מכאן ללא פגע.‬
‫אם תסרב‬
‫תמות מיד.‬
‫לא באתי כדי להחזיר אותך.‬
‫רק באתי לספר לך מדוע את חייבת לחזור.‬
‫אל תטרח.‬
‫קוצר הנשמות‬
‫לא יכול להישאר לצדך.‬
‫בעתיד הקרוב את תישארי לבד.‬
‫זה לא יקרה.‬
‫האיש הזה‬
‫הוא גוסס.‬
‫אני בטוח שראית פריחה אדומה על גופו.‬
‫אלו שנושאים על גופם ציורים כאלו‬
‫הם גוססים, או שכבר מתו.‬
‫כדי שעורם ישמש כנייר ציור‬
‫הסוחר הראשי סים מרח על עורם אלום וארסן.‬
‫הצטברות הרעלים גורם לתסמינים כאלו.‬
‫יהיו לו תסמינים נוספים‬
‫כמו קוצר נשימה כתוצאה מנזק לריאות‬
‫נוקשות בגוף, פרכוסים‬
‫או אפילו אובדן ראייה בגלל נזק בקרנית.‬
‫לא, הוא בסדר.‬
‫יתכן שכעת הוא בסדר‬
‫אבל זה יקרה בקרוב.‬
‫אל תהיה מגוחך.‬
‫הוא בוודאי ידע על כך.‬
‫אז אם הוא השאיר אותך לצדו‬
‫הוא פחדן ואנוכי.‬
‫מספיק.‬ ‫-מותר לך לקוות למשהו אחר.‬
‫אתה רוצה שזה יקרה.‬
‫אבל לצערי…‬
‫אני לא מאמינה לך.‬
‫רק קיוויתי לתת לך זמן לקבל את האמת‬
‫והזדמנות לחזור.‬
‫גם אם זה נכון‬
‫אין לך למה לצפות.‬
‫מה שלא יהיה…‬
‫לעולם לא אעזוב אותו.‬
‫טוב.‬
‫אם לא תתנתקי ממנו בעצמך‬
‫אעשה את זה בשבילך.‬
‫הלכתי לכל הרופאים.‬ ‫חיפשתי תרופות וצמחי מרפא, ולא מצאתי דבר.‬
‫אתה התקווה היחידה שלי.‬
‫בבקשה, חייב להיות פתרון.‬
‫אם ניתן לראות את הנזק לעור ולעיניים‬
‫הוא ככל הנראה במצב סופני.‬
‫אין מה לעשות.‬
‫צריך לחכות ולראות‬ ‫אם גופו יחזיק מעמד או ייכשל.‬
‫ג'ה-יי?‬
‫למה עדיין לא שמענו מהונגראנג?‬
‫אמרתי לו לעזוב לאחר מסירת שטר החלוקה.‬
‫מה?‬ ‫-הוא עשה את שלו.‬
‫האם זה לא נכון?‬
‫קוט-נים!‬ ‫-אדוני!‬
‫תחפו עלינו!‬
‫קוט-נים!‬
‫סים יול-גוג!‬
‫איך העזת?‬
‫אז זאת את.‬
‫איך את עדיין בחיים?‬
‫הילד שלך שהיה ברחמי‬
‫הוא זה שנפגע‬
‫מהחרב ששלחת אליי.‬
‫אמרי לי.‬
‫איפה קוצר הנשמות?‬
‫חוצפה!‬
‫אחי…‬
‫אחי.‬ ‫-אדוני!‬
‫אחי.‬
‫אדוני!‬
‫אחי…‬
‫ניקח אותך מכאן.‬
‫מה מביא אותך לכאן?‬
‫קוצר הנשמות.‬
‫אתה מתכנן לקרוא תיגר על הנסיך‬ ‫ולתפוס אותו קודם, אני מניח.‬
‫יש לי שאלה.‬
‫איך ידעת כיצד לבוא הנה?‬
‫אני מניח שהתשובה ברורה.‬
‫היה גנב בוגדני תחת חסותי.‬
‫שילמתי מחיר כבד על מידע יקר ומבוזבז.‬
‫קוצר הנשמות לא כאן.‬
‫אנשיך הותקפו, ויין-הו נשבה?‬
‫אני חייב לעזוב.‬
‫מה תוכל לעשות במצבך?‬
‫אתה חולה, נכון?‬
‫אז את יודעת?‬
‫למה לא אמרת?‬
‫חששתי שזה יכאיב לך.‬
‫יעצים את האשמה שלך‬
‫ואת הסבל שלך.‬
‫לכן עליי לעזוב‬
‫לפני שמצבי יחמיר‬
‫וכל עוד אני מתפקד.‬
‫אם לא אשבור את אחיזתם‬
‫לנצח תחיי בפחד, כפי שאני חייתי.‬
‫אעזוב כדי להגן עלייך‬
‫תני לי…‬
‫להגן עלייך.‬
‫עוד אשוב אלייך, ג'ה-יי.‬
‫אני מבטיח.‬
‫טוב.‬
‫אז תלך.‬
‫אבל תזכור…‬
‫כשתחזור‬
‫נהיה לבד, רק שנינו.‬
‫אילו רק התאהבנו מוקדם יותר…‬
‫הלוואי.‬
‫ואז כל הימים חסרי המשמעות‬
‫היו כעת זיכרונות יקרים.‬
‫כשתחזור…‬
‫מאותו רגע והלאה‬
‫תישאר לצדי‬
‫לתמיד, בסדר?‬
‫אשאר איתך…‬
‫ויהי מה.‬
‫לתמיד.‬
‫לנצח.‬
‫ויותר מזה.‬
‫באשר לאימא, היא ביקשה‬ ‫שתחתום את השטר במילים הבאות…‬
‫"ליטוף עדין בכתפיו של מונג-ג'ון."‬
‫באשר לאיש הזה, אתה מזהה אותו?‬
‫מונג-ג'ון היה שם הילדות‬
‫של אבא שלי ושל סבא שלך, הסוחר הראשי הקודם.‬
‫הבן שלי היה כאן.‬
‫שטר החלוקה בידיו.‬
‫הוא יחזור בקרוב‬
‫כדי להשיב את הסדר.‬
‫בוא, עלינו להתכונן לקבל את פניו.‬
‫בני!‬
‫אני לא הבן שלך.‬
‫בני.‬ ‫-אמרתי שלא.‬
‫את לא אימי.‬
‫בן יקר שלי.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫האישה שאת וסים שחטתם לא פעם, אלא פעמיים…‬
‫שמה קוט-נים.‬
‫היא אימי.‬
‫מי יגן עליה אם תמות?‬
‫שמור עליה.‬
‫אני מקווה שתשרדי.‬
‫אני מקווה שתחיי‬
‫כדי שתוכלי לחוות‬
‫את תחושת הנטישה‬
‫ואבדן של אדם יקר.‬
‫מה אמרת?‬
‫אני רוצה לדווח על אבא שלי,‬ ‫הסוחר הראשי סים.‬
‫כאן מפורטים פשעים שביצע במשך שנים,‬ ‫בתוספת ראיות למעשיו.‬
‫ספר החשבונות של הגילדה של משפחת מין‬ ‫מפרט את מעשי השחיתות שלה.‬
‫סים ג'ה-יי.‬
‫את מעזה…‬
‫לדווח עליי?‬
‫לא!‬ ‫-תעזבו אותי!‬
‫אדוני!‬
‫אל תתנגד!‬ ‫-למה אתה עושה את זה?‬
‫תמסרי לה…‬
‫אם היא רוצה למצוא אותם‬
‫שתשלח אליי את קוצר הנשמות.‬
‫למה זה קורה?‬ ‫-תעזבו אותי!‬
‫אדוני!‬
‫תעזבו אותי!‬ ‫-תפסיקו!‬
‫לעזאזל אתכם!‬ ‫-תעזבו אותי!‬
‫תעזבו אותי!‬ ‫-תנו לי ללכת!‬
‫תעזבו אותי!‬
‫עצור כאן.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫כפי שציווית‬
‫הבאתי פיתיון כדי למשוך את ציור יין-יאנג.‬
‫האם אתה…‬
‫נוהג בעורמה‬
‫או סתם טיפש?‬
‫לכל דבר יש ערך וחשיבות משל עצמו.‬
‫אז מדוע הבאת לי דברים עלובים וחסרי ערך…‬
‫כאשר קיים משהו בעל ערך גבוה בהרבה?‬
‫הוד מעלתך.‬
‫זה שד מרושע שמתחזה לבן אדם.‬
‫בגלל היצור הזה, שכחתי‬ ‫את ציור יין-יאנג והסתחררתי.‬
‫אסור לנו להשאיר מקום נוסף‬ ‫לחרטות ריקניות או לרצון מוטעה.‬
‫כעת תקע את היתד‬
‫לתוך הלב והראש.‬
‫ג'ה-יי!‬
‫-ג'ה-יי!‬
‫תעזבו אותי!‬
‫ג'ה-יי, לא!‬
‫הגברת ג'ה-יי בסכנה.‬
‫אתה בהחלט עקשן.‬
‫קוט-נים.‬
‫רק כשאיבדתי אותך, הבנתי…‬
‫שכל זה היה‬
‫מזימה של מין יון-אה.‬
‫ניסיתי להציל אותך ולהגן עלייך‬ ‫בכל דרך אפשרית.‬
‫אולי שיגעתי את עצמי‬
‫כדי לשלם על מה שעוללתי לך.‬
‫כן, זה כנראה העניין.‬
‫לכן לא זיהיתי אותך.‬
‫תהרגי אותי אם תרצי‬
‫אבל לפני כן, תני לי לנקום.‬
‫גם את יודעת, נכון?‬
‫כבר מההתחלה‬
‫לבי תמיד היה שייך רק לך.‬
‫תעשו את זה.‬
‫למה את מופתעת?‬
‫באמת חשבת שאני…‬
‫מסוגל להרוג אותך?‬
‫אחי!‬
‫אחי.‬
‫ג'ה-יי!‬
‫לא…‬
‫איזו הקלה.‬
‫סוף כל סוף‬
‫אוכל להפסיק.‬
‫למען האמת‬
‫פחדתי‬
‫שלעולם לא תסלחי לי.‬
‫אחי.‬
‫כן.‬
‫רק לשמוע אותך מכנה אותי כך‬
‫שימח אותי כל כך.‬
‫זה היה…‬
‫די והותר.‬
‫אני מצטער‬
‫על שרציתי וחלמתי‬
‫לקבל יותר מזה.‬
‫לא, אחי, בבקשה.‬
‫הוא לא נפצע אנושות.‬
‫קוצר הנשמות נמצא כאן, מצאי מקום מבטחים.‬
‫אחי.‬
‫קדימה.‬ ‫-אחי.‬
‫בואי איתנו.‬
‫את חייבת ללכת.‬
‫בואו.‬
‫יש כאן ילדים.‬
‫אחת, שתיים, שלוש… משכו!‬
‫ילדים, בואו.‬ ‫-קדימה.‬
‫יין-הו.‬
‫אני מצטער‬
‫שאיחרתי לבוא.‬
‫האדון הגדול.‬
‫בו-יונג.‬
‫כן.‬
‫בוא ניקח את הזמן.‬
‫כן.‬
‫הילדה ההיא…‬
‫היא נראתה מודאגת, הלא כן?‬
‫אמרתי לה שלא נפצעת אנושות‬ ‫ושהיא לא צריכה לדאוג.‬
‫יפה עשית.‬
‫כמו תמיד‬
‫אתה היחידי‬
‫שמבין אותי באמת.‬
‫אתה חושב שתוכל‬
‫לתמוך בה כפי שתמכת בי?‬
‫אני אשמח, אדוני.‬
‫תודה לך.‬
‫כעת…‬
‫הגיע זמני ללכת.‬
‫לאן תלך, אדוני?‬
‫למקום כלשהו‬
‫רחוק מאוד.‬
‫בחזרה אל אותו יום.‬
‫זה המקום שבו…‬
‫אני אשאר‬
‫לנצח נצחים.‬
‫אדון צעיר.‬
‫ג'ה-יי.‬
‫ג'ה-יי!‬
‫קחי את הילדים מכאן.‬
‫אני אהיה מאחוריכם, טוב?‬
‫עלינו ללכת.‬
‫קדימה.‬
‫מהר! היכנסו פנימה!‬
‫עוד לא.‬
‫חזרת אליי.‬
‫ילדי…‬
‫מה מכעיס אותך כל כך?‬
‫מה שזה לא יהיה, תניח לזה.‬
‫כי הכעס האדיר שלך‬
‫נובע מבורות ומאי הבנה.‬
‫מדוע…‬
‫עשית דברים איומים‬
‫לי ולילדים האלו?‬
‫החיפוש אחר גדולה‬
‫אינו נובע משאיפות אנוכיות או מתאוות בצע.‬
‫זו דווקא התקווה שלי‬
‫עבור כל האנשים.‬
‫עליי להפוך לאל.‬
‫רק אז…‬
‫תהיה שלווה בארץ הזו ובעולם כולו.‬
‫אז אתה סתם טיפש.‬
‫אתה איש משוגע ומגוחך.‬
‫איש עלוב ששקוע בהזיות שיום אחד תהיה חשוב.‬
‫תחושת הנחיתות המבחילה שלך,‬ ‫וההתעללות שלך בילדים ההם…‬
‫איך אתה מעז להתחצף אליי כך?‬
‫תשתוק, ממזר משוגע!‬
‫איך אתה כל כך טיפש?‬
‫איך אתה כל כך שחצן?‬
‫אין לך תחושה של הכרת תודה?‬
‫נולדת אל תוך גוף עלוב ומטונף‬
‫שנועד להירקב ולהסריח, אם יישאר ללא יעוד.‬
‫זה היה הגורל שלך‬
‫עד שהפכתי אותך לישות מהוללת.‬
‫אתה בוודאי מבין שזה היה לטובתך.‬
‫אפילו לא פעם…‬
‫לא נרדמתי ללא פחד‬
‫ולא נשמתי אף פעם‬
‫מבלי לחוש כאב.‬
‫מעולם לא צחקתי באמת‬
‫ולא בכיתי כאוות נפשי. ואני כאן…‬
‫בחיים.‬
‫הפכת אותנו לגופות חיות.‬
‫אני יודע.‬
‫כמובן.‬
‫איך יכולתי שלא לדעת‬
‫כשכולכם שייכים לי?‬
‫רק קצת סבלנות.‬
‫אמהר לצייר קמעות חדשות, ואז…‬
‫נראה אותך.‬
‫לא!‬
‫אתה באמת חושב שזה יסתיים…‬
‫כשחיי יגיעו לקצם?‬
‫אני חרטתי‬
‫את רוחי ואת נשמתי על גופך.‬
‫אני אמשיך לחיות איתך‬
‫עד קץ הימים.‬
‫זה לא הכול.‬
‫כל עוד קיימים ציורים שלי‬ ‫של מידות טובות ונצחיות‬
‫אל שנועד לרשת את המטרה הגדולה‬ ‫עוד יבוא ביום מן הימים‬
‫אני אמשיך להתקיים בך‬
‫כשהיצירה הגדולה שלי‬
‫תמשיך את המורשת!‬
‫לא ארשה זאת…‬
‫את הצלת אותי.‬
‫גם אני תכננתי לשים קץ לחיי‬
‫לאחר שהכול יגמר.‬
‫ידעתי שעליי להיפטר מהטינופת שעליי‬
‫כדי שאוכל להיות חופשי.‬
‫נאלצתי למות‬
‫כדי להיות אנושי שוב.‬
‫אבל לא עוד.‬
‫דבר לא משנה כעת.‬
‫כי בזכותך אני אנושי.‬
‫הפכת אותי לאדם.‬
‫הלילה הזה‬
‫מרגיש ארוך במיוחד.‬
‫מעניין מתי יגיע הבוקר.‬
‫אם אתה עייף…‬
‫אתה יכול לנוח קצת.‬
‫אתה יכול לנמנם.‬
‫מה אם אשן יותר מדי?‬
‫אני לא רוצה שתחכי שוב.‬
‫זה בסדר.‬
‫תוכל לטייל בחלומות שלך.‬
‫וגם אם תרחיק לכת‬
‫תוכל לשוב.‬
‫אני רק צריכה שתשוב.‬
‫אני כבר לא יכול…‬
‫לראות אותך.‬
‫גם אם אינך רואה אותי‬
‫אני כאן.‬
‫כעת אני רואה רק אפלה‬
‫את היחידה שנשארה בעולם.‬
‫הנוכחות שלך‬
‫אפילו חזקה יותר כעת.‬
‫רק בגלל שאינך רואה משהו…‬
‫זה לא אומר שהוא נעלם.‬
‫זה בדיוק כמו ש…‬
‫לא רואים כוכבים ביום גשום.‬
‫זה לא אומר שהם לא קיימים.‬
‫פשוט אגיד לעצמי שעונת גשמים התארכה.‬
‫וכשיגיע הזמן‬
‫כמו כוכבים זוהרים‬
‫בלילה ללא עננים…‬
‫אתה תשוב אליי.‬
‫אני אשוב.‬
‫לאן…‬
‫לאן נלך כעת?‬
‫אני אחזור אל ביתי‬
‫ואתה אל ביתך.‬
‫איפה זה?‬
‫הבית שלי ליד ביתך‬
‫כפי שמקומך לידי.‬
‫כמו עכשיו.‬
‫אני שמח.‬
‫שנינו מצאנו את המקום שלנו.‬
‫אנו רק…‬
‫נישאר ככה.‬
‫ככה?‬
‫מה נעשה אחר כך?‬
‫נותרו לנו הרבה דברים,‬ ‫כי עשינו כל כך מעט ביחד.‬
‫מה נעשה קודם?‬
‫אולי נשוט בסירה?‬
‫מזג האוויר נאה לאחרונה.‬
‫נהנה גם מאור הירח‬
‫ונטייל לאורך חומת אבנים ארוכה.‬
‫נשב על נדנדה.‬
‫תדחוף אותי כדי שאתנדנד גבוה, טוב?‬
‫וגם…‬
‫שמעתי שעלי האסתר מלבלבים‬
‫אז בוא נכין איתם אורז.‬
‫לאחר שנאכל‬
‫נוכל לשכב על מרפסת העץ‬
‫ונדבר על הכול.‬
‫ואז…‬
‫- כעבור שנתיים, באביב -‬
‫השמאנית הגדולה.‬
‫איפה הבן שלי?‬
‫מעניין לאן הוא הלך הפעם.‬
‫לוקח לו כל כך הרבה זמן לחזור.‬
‫אל תחששי.‬
‫הוא בדרכו לכאן.‬
‫כנראה שכן.‬
‫אני תוהה…‬
‫אני תוהה מתי הוא יבוא.‬
‫בקרוב.‬
‫הוא יגיע בקרוב.‬
‫הנה, עושים את זה ככה.‬
‫בעדינות.‬
‫הנה אני!‬
‫תבחרי בי!‬ ‫-בבקשה, תבחרי בי!‬
‫אני רוצה!‬
‫ברוך בואך.‬
‫בכל פעם שיכאב לך‬
‫תסתכלי על זה.‬
‫זכרי שאני תמיד‬
‫קרוב אלייך.‬
‫ג'ה-יי.‬
‫היה שלום.‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר־און‬